Honba za pokladem
Tajemný odkaz

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Dori Hillestad Butlerová

Honba za pokladem – Tajemný odkaz – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Pro Evaline P., která se mě tak mile zeptala, jestli bych někdy nechtěla napsat knížku o holčičce, která nosí pásku přes oko. Jsem moc ráda, že jsme se tenkrát u tebe ve škole potkaly. A děkuji ti (a tvým rodičům), že sis přečetla tento rukopis a pomohla mi doladit detaily.

DHB

Pro mámu a tátu

TB

Podivný dopis

Marly uslyšela zvonek u dveří, ale zůstala sedět na pohovce. Nejlepší kamarádka Aubrey se jí na začátku léta odstěhovala do Chicaga, takže moc dobře věděla, že ať už zvonil kdokoliv, nepřišel za ní. Taky se jí nechtělo vypínat audioknihu, kterou právě poslouchala. Zrovna teď, když byla tak blízko k tomu zjistit pravdu o Samu Westingovi.

„Můžeš otevřít, zlatíčko?“ zavolala z kuchyně Marlina maminka, která zrovna pekla chléb pro dobročinné účely, jako každou třetí středu v měsíci. Marly jí někdy pomáhala, ale dnes se jí nechtělo.

Nechtělo se jí ani jít ke dveřím, a tak zesílila hlasitost audioknihy a předstírala, že neslyší.

Zvonek znovu zařinčel.

„Prosím tě, Marly. Mám ruce od těsta,“ naléhala maminka a zvedla ruce.

Marly si povzdechla. Táta šel na nákup a Nick s Noahem byli v bazénu. Zastavila přehrávání a odvlekla se ke dveřím.

„To bude nejspíš Ellen. Říkala, že mi dneska přiveze nějakou práci,“ prohlásila maminka a následovala dceru ke dveřím. V rukou při tom hnětla těsto. Pracovala jako účetní a Ellen byla její šéfová.

Marly se podívala přes úzké okno vedle dveří a uviděla neznámého muže s kudrnatými vlasy, jak stojí na verandě. Měl na sobě modrou košili, olivově šedé kalhoty a v rukou držel obálku.

„To není Ellen,“ oznámila.

„Ne? A kdo tedy?“ Maminka šla k oknu.

Marly pokrčila rameny a otevřela dveře. Když ji muž uviděl, trochu se zarazil a pak rychle obrátil pozornost na maminku. „Marly Deaverová?“ zeptal se.

„Ne, tohle je Marly,“ naklonila hlavu k dceři.

„Aha,“ zamrkal překvapeně. „No, tahle obálka je pro ni,“ prohlásil, jako kdyby nestála přímo před ním. Marly už ale byla zvyklá. Dospělí se totiž neradi dívali do očí dětem s klapkou přes oko.

Maminka měla ruce od těsta, a tak dotyčný rychle podal obálku holčičce. Jakmile si ji od něj vzala, otočil se a spěchal pryč.

„Co to je?“ zeptala se Marly, když dopis otočila. Nebyla na něm zpáteční adresa ani známka, jen její jméno velkými písmeny: MARLENA MARIE DEAVEROVÁ.

„Promiňte?“ volala maminka na muže. „Co to má znamenat?“ Neodpověděl. Ani se neohlédl, nastoupil do červeného auta, jehož motor nechal celou dobu běžet, a odjel.

Marly roztrhla obálku a vytáhla dopis. Vypadalo to jako psaní, které běžně dostávají dospělí, a ne skoro devítiletá holčička. Četla text nahlas a maminka se jí dívala přes rameno:

Vážená slečno Deaverová,

prosím dostavte se do kanceláře slečny Stelly Lovelaceové na 120 Downtown Plaza v pondělí 24. června v 10 hodin dopoledne ke čtení závěti pana Harryho Summerlinga. Dejte mi laskavě vědět v případě, že se nebudete moci zúčastnit.

S vřelým pozdravem,

Stella Lovelaceová

právní zástupce

„No páni,“ podivila se maminka. „Nevěděla jsem, že pan Summerling odešel.“

„Cože?“ vyjekla Marly. Když dospělí říkali „odešel“, měli tím na mysli „zemřel“. „Jak víš, že…. Odešel?“ Pan Summerling byl soused od vedle. Byl sice starý, ale ne zas tolik.

Všichni v Sandfordu ho znali, protože si s sebou všude brával detektor kovu. Neustále totiž hledal zakopaný poklad. Byl také vrátným v místní knihovně, ale minulý rok z práce odešel, aby se mohl svému koníčku věnovat naplno. Nikdo ale nevěděl, jestli někdy něco našel. Když jste se ho zeptali, zasněně se podíval do dálky a pravil: „Není všechno zlato, co se třpytí“. „Jestli bude jeho závěť číst právní zástupce, pak musel zemřít,“ prohlásila maminka. „To je škoda. Byl to milý pán. Zvláštní, ale milý.“

„To jo,“ dodala Marly. Nevěděla, co víc by řekla. Až do teď neznala nikoho, kdo zemřel.

Podívala se na sousední dům. Nebyl moc vidět, protože zahrady rozděloval vysoký živý plot. Nad zelení vyčnívala vybledlá žlutá věžička, která bez pana Summerlinga vypadala prázdně, možná dokonce i trochu smutně.

„Jestli tahle slečna Lovelaceová chce, abys tam byla, když bude číst závěť pana Summerlinga, tak ti musel něco odkázat,“ podotkla maminka.

„Mně?“ ožila Marly. „Co by mi odkazoval?“

„To je dobrá otázka,“ pravila maminka.

„Já to nechápu,“ prohlásil Nick u večeře. „Proč pan Summerling odkázal něco Marly, a nás vynechal?“

„Jo,“ dodal Noah a podal tatínkovi mísu s těstovinami. „Je to pěkně nefér.“

Nick a Noah byli dvojčata, ale vůbec byste to na nich nepoznali. Nick měl hnědé vlasy po mámě a Noah světlé po tátovi. Byli o čtyři roky starší a chodili do osmé třídy.

„Asi mě měl radši než vás,“ Marly pokrčila rameny. Nestávalo se často, že by měla něco, co její bratři ne.

Musela pořád myslet na to, co jí mohl pan Summerling zanechat. Byly to peníze? Nebo zakopaný poklad? A proč jí vůbec něco odkazoval?

Byl milý, to ano. Koupil si od ní sladkosti a balicí papír, když pomáhala prodávat na školní sbírce. Někdy jí dával peníze za to, že mu zametla chodník. Jednou jí dokonce věnoval starý detektor kovů, když vyklízel garáž. Jenže pořád to byl jen milý soused, a ne někdo, kdo by vám něco odkázal, až zemře.

„Kde máš klapku na oko?“ přerušila ji v přemýšlení maminka.

„Bylo mi teplo, tak jsem si ji sundala.“

„Tak si ji běž zase vzít, prosím,“ pověděl tatínek.

„Musíš ji nosit, zlatíčko,“ dodala maminka. „Alespoň do té doby, než půjdeme příští měsíc k doktorovi.“

Marly zamručela. Nemělo smysl se dohadovat, a tak vstala a odvlekla se do pokoje. Už toho nošení pásky na oko měla plné zuby. Opravdu plné zuby! Většina dětí, které ji taky nosily, to měla odbyté za pár měsíců ve školce. Marly si ale musela zalepovat oko od svých tří let, a na rozdíl od ostatních ho musela mít zakryté celý den. Nebylo by to tak hrozné, kdyby měla pásku přes oko, na které viděla hůř, jenže smyslem bylo trénovat právě to, takže si musela zalepit své zdravé oko.

Na toaletním stolku ležely dvě klapky. Přes den měla tu s usměvavým obličejem, a tak se rozhodla vzít si tu druhou, ve tvaru růžové kytky. Pomalu ji zasunula přes nožičky brýlí, až zakryla celé pravé sklíčko. Pak si nasadila brýle a všechno v pokoji najednou viděla rozmazaně.