Přeložila:

DARINA POVOLNÁ

Penelope Ward: Muž mých snů

Vydání první

Copyright © 2020. THE CRUSH by Penelope Ward

Published by arrangement with Brower Literary & Management

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2022 jako svou 2525. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Crush vydaného v roce 2020

Český překlad © 2022 Darina Povolná

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover Photographer: Harol Baez

Cover Model: Jeremy Santucci, Instagram: @jeremysantucci

Cover Design: Letitia Hasser, RBA Designs, www.rbadesigns.com

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1748-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1749-6 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2022

Penelope Ward

Muž mých snů

Pro Brandona

Díky, že jsme spolu mohli dát hlavy dohromady, synku.

(P. S. Potřebuješ ostříhat)

PROLOG

Život se může změnit jako mávnutím proutku – i když to nejprve vypadá, že jde o úplně normální situaci.

Byl to jeden z těch rušných dnů v práci, kdy se zdálo, že čas běží rychleji než obvykle. Japonská restaurace, kde jsem dělala servírku, byla plně obsazena – část se stoly hibači i sekce se standardním obědovým menu. Přebíhala jsem mezi jednou a druhou.

„Budu potřebovat, abys převzala taky stůl šest,“ oznámil mi manažer.

„Jasně, to není problém,“ odpověděla jsem a vzala z pultu objednávku se sukijaki.

Pracovala jsem v restauraci Mayaka, abych to všechno nějak finančně utáhla společně s placením školy. Ve čtyřiadvaceti jsem se konečně dávala dohromady a se zpožděním nastoupila na univerzitu poté, co jsem si prošla několika náročnými roky.

Dnes jsem si vzala dřívější směnu. Ukázalo se, že to byl opravdu špatný nápad, protože převzít stůl číslo šest mi rozvrátilo celý den – a pravděpodobně mi to změnilo život.

„Můžu vám pro začátek nabídnout…“ A pak mi došla slova. Srdce se mi málem zastavilo, když jsem pohlédla do povědomé, avšak dávno ztracené tváře – do tváře, o níž jsem si nebyla jistá, jestli ji ještě někdy uvidím.

Oči se mu rozšířily.

A mně upadl poznámkový blok na zem.

Jace.

Proboha.

Naproti němu seděla nějaká žena.

Kdo je to?

Hrdlo se mi stáhlo.

Nejvhodnější taktikou mi připadal útěk – a to jsem také udělala.

„Omluvte mě.“ Potřásla jsem hlavou, hbitě se otočila a vydala se na opačnou stranu restaurace kolem plápolajících plamenů na hibači stolech.

Vtrhla jsem dvoukřídlými dveřmi do kuchyně. „Mám něco naléhavého, Mae. Potřebuju domů. Moc mě to mrzí, že odcházím při špičce, ale vážně musím jít.“

„Je všechno v pořádku?“ zeptala se.

Odpovídala jsem překotně. „V to doufám. Nemůžu to teď rozebírat. Musím vyrazit. Je mi to fakt líto.“

Vyběhla jsem z kuchyně. Když jsem otevřela vchodové dveře do restaurace, oslepilo mě slunce a já utíkala po parkovišti k chodníku podél hlavní cesty. Bylo odejít z práce zbabělé? Rozhodně. Riskovala jsem svou práci? Možná. V žádném případě jsem ale nebyla připravená stanout mu tváří v tvář. Naposledy jsem Jace viděla před třemi lety a rozlámal mi srdce na malé kousíčky. Do té chvíle patřilo jenom jemu – v podstatě od mého dětství.

Co vůbec dělal zpátky na Floridě? Myslela jsem si, že už zmizel napořád. Podle výrazu jeho tváře nečekal, že mě uvidí, jak obsluhuju v Mayace. Co to s ním bylo za ženu? Proč musel vypadat ještě lépe, než jak jsem si ho pamatovala?

Když jsem pochodovala po chodníku, srdce mi ztěžklo. Samozřejmě že ten den jsem se v rámci cvičení rozhodla jít do práce pěšky . K tomu, abych unikla své minulosti, mi teď auto připadalo mnohem vhodnější.

Chtěla jsem právě přejít rušnou ulici, když jsem na rameni ucítila ruku.

„Ježíši, Farrah. Zpomal, krucinál.“

Cukla jsem sebou a srdce mi málem vyletělo z hrudníku.

Když jsem se otočila, probodávaly mě jeho ocelově modré oči a já si pomyslela, jak mě kdy mohlo napadnout, že před ním zvládnu utéct.

Jace nasadil smutný úsměv. „Málem bych si myslel, že utíkáš přede mnou.“

Oba jsme dýchali ztěžka. Nervózně jsem se na něj usmála a nebyla si jistá, jestli se mám smát nebo brečet.

Jeho dotaz byl vážně ironie.

Jace byl pryč tři roky a měl tu drzost říct, že já utekla před ním? To on utekl pryč.

1. KAPITOLA

Farrah

O tři a půl roku dříve

„ Páni. Kampak jdeš takhle oblečená?“ Jaceův hluboký hlas mě zastavil.

Bingo.

Všiml si.

Když jsem odpověděla, šimralo mě po páteři: „Do Iguany.“

„Do baru. Zajímavé. Myslel jsem, že tam lidi musí chodit oblečení.“ Jace se ušklíbl a rozlouskl pistáciový oříšek. Hodil si ho do úst a skořápku odložil stranou.

Podívala jsem se dolů na top, jenž mi odhaloval břicho. Vzala jsem si ho za tím účelem, abych se pochlubila novým kroužkem v pupíku. Džínové kraťasy mi sotva zakrývaly zadek.

Předstírala jsem, že jsem dotčená. „Do toho, co mám na sobě, ti nic není, Jaci.“

„Do toho mi teda je, když budu muset jít a nakopat zadek nějakýmu týpkovi, protože se moc opije a bude dávat ruce, kam nemá.“

Jace se ke mně choval ochranitelsky, což jsem zároveň zbožňovala i nesnášela. Bylo by ovšem lepší, kdyby se na mě nedíval jako na svou mladší sestru. Jeho přístup vyvěral z naprosté nevinnosti. Což byl ale přesný opak toho, co jsem chtěla. Vůbec žádný z mých pocitů vůči tomuto muži totiž nebyl bratrský. Jenže to bylo moje tajemství.

„Budu v pohodě.“ Pokrčila jsem rameny, otevřela lednici a vyndala džbán. Nalila jsem vodu do sklenice a po těle mě lechtalo, protože jsem na sobě stále cítila jeho pohled, i když si o mě pouze dělal starosti.

„Nemůžu ti říkat, co máš dělat… ale z mužského úhlu pohledu můžu říct, že když vidím dívku oblečenou tak jako teď tebe, vyšle mi to o ní určitou zprávu. Víš, co tím chci říct?“

Jace neměl tušení. Absolutně žádné. Vůbec neměl páru, že on byl jediný chlap, jehož pozornost mě v poslední době zajímala. Kdykoliv jsem se oblékla provokativně, byl to pokus ho vytočit.

Od chvíle, kdy se před dvěma měsíci nastěhoval, byla moje oblíbená kratochvíle přilákávat jeho pozornost. Jenže na rozdíl od pistácií, které přežvykoval, on byl tvrdý oříšek. Jistě, občas jsem ho přistihla, jak se na mě dívá, ale nikdy jsem nepoznala, co si vlastně myslí. A upřímně, netušila jsem, co jsem si vlastně já myslela, když jsem se snažila, aby si mě všimnul. Jace by na mě nesáhl ani třímetrovou tyčí – nejen kvůli tomu, že s námi teď bydlel, ale taky proto, že jsem byla sestrou jeho nejlepšího kamaráda. Tudíž se na mě také díval jako na sestru – a to mě neskutečně štvalo. Ačkoliv byl za ta léta jako rodina, nikdy jsem ho nevnímala jako bráchu. Na to mě až moc přitahoval. Byla jsem do něj blázen od chvíle, kdy jsem ho potkala, a to mi bylo asi tak šest.

„Co jsem si tak všimla,“ prohlásila jsem, „holky, se kterými se taháš, se neoblékají o nic konzervativněji než já.“

Olízl si sůl ze rtů. „No, to je… něco jiného.“

Zvedla jsem obočí. „Jako v čem?“

Jace zatnul čelist. Neměl žádnou odpověď.

Přesně.

Dovolila jsem si odpovědět za něj. „Vím, proč si myslíš, že je to odlišné. Připadá mi, že zapomínáš, že je mi dvacet jedna. Některé z dívek, s nimiž chodíš, jsou v podstatě v mém věku, ale mě nevidíš jako dospělou, protože když jsi odešel na univerzitu, bylo mi dvanáct. A takovou si mě pamatuješ.“ Povzdechla jsem si. „Už mi není dvanáct. Ty čísla jsou naopak.“

V tu chvíli tam přišel můj bratr Nathan. „Je mi fuk, kolik ti je. Oblíkáš se jako štětka.“

Protočila jsem oči.

Jace ho probodl pohledem. „Neříkej jí takový hnusárny.“

„Jsem tu od toho, abych jí říkal pravdu.“

„Ale nemusíš používat takovýhle slova, pitomče.“

Ušklíbla jsem se. „Jo. Jace mi v podstatě řekl to samé, až na to, že použil mnohem hezčí slova.“ Vypila jsem zbytek vody a položila sklenici na kuchyňský pult. „Navíc, v Iguaně je děsný vedro. Jejich klimatizace je pěkně na prd. Každý je tam oblečený takhle,“ lhala jsem.

Oba na mě pohlédli se skeptickým výrazem.

Jace a Nathan byli od dětství nejlepší přátelé. On a můj bratr byli o šest let starší než já. Půlku svého předpubertálního období jsem po Jaceovi tajně slintala. Tehdy k nám přicházel po fotbalovém tréninku celý zpocený a moje hormony se zbláznily. Kdykoliv na mě třeba jen promluvil, podlamovala se mi kolena. Kdybyste se podívali do zápisků v mém deníčku z té doby, o Jaceovi tam něco bylo na každé druhé stránce. Chtít někoho a přitom vědět, že ho nemůžu mít, bylo čiré utrpení. Byla jsem do něj beznadějně zamilovaná, především během těch posledních dvou let, než Jace odešel na univerzitu.

A pak? Byl pryč. Ve dvanácti mi totálně zlomilo srdce, když se Jace kvůli škole odstěhoval do Severní Karolíny. A prvních několik let jezdil domů jen v létě.

Celkově byl pryč devět let a teprve nedávno se vrátil zpátky na Floridu. Rozhodně by mě nikdy nenapadlo, že to dopadne tak, že bude bydlet s námi. V sedmadvaceti byl Jace ten stejný kluk, po kterém jsem kdysi toužila, ale ještě větší a lepší. Teď to byl dospělý chlap. A já už nebyla žádné dítě. Takže si umíte představit, co se ve mně odehrávalo.

Nathan mě vytrhnul z myšlenek. „Radši si s sebou vezmi pepřák, jestli jsi taková palice dubová, že se nepřevlíkneš do něčeho decentnějšího.“

„Víš, že ho nosím vždycky.“

Bratr to někdy přeháněl, ale nemohla jsem se mu divit, že mě ochraňuje. Byla jsem teď sice dospělá, avšak staré zvyky se těžko mění. Nathan se o mě začal starat poté, co byli naši rodiče před sedmi lety zabiti při loupeži. Bylo mi čtrnáct a Nathanovi dvacet, když jsme o ně přišli. Jace byl to léto z univerzity doma a pracoval pro společnost mého táty, která dělala zahradní architektonické úpravy. Bohužel byl s mými rodiči, když zemřeli. Pořád jsem to neuměla tak docela pochopit. Jace o tom dodneška nedokázal mluvit. Věděla jsem, že se cítí vinen za to, že přežil. Ten útočník na něj také vystřelil, Jace měl však štěstí. To trauma, že byl svědkem vraždy mých rodičů, v něm ale napáchalo jiný druh škody – ne fyzické, ale pošramotilo to navždycky jeho duši. Nikdo z nás skutečně nemluvil o tom, co se tehdy stalo. Naše bolestná minulost byla duchem, který nás všude pronásledoval, ovšem nikdo mu nevěnoval pozornost.

Z policejní zprávy jsem věděla, že otec s Jacem se vraceli z práce. Zastavili se, aby vyzvedli matku ve večerce, kde pracovala. Od chvíle, kdy s Jacem opustili místo práce, měl táta pocit, že je někdo sleduje. Ten muž se je nakonec snažil vytlačit ze silnice, než vytáhl pistoli. Táta měl u sebe spoustu peněz, protože jeho klienti mu většinou platili hotově. Vyšetřovatelé měli za to, že ten člověk musel o těch penězích nějak vědět, což byl důvod, proč dodávku sledoval. Možná mu dal tip někdo, kdo pro tátu pracoval.

Podle zprávy oběti, jimiž byli Ronadl a Elizabeth Spadeovi, spolupracovaly a odevzdaly mu peníze, jenže ten muž, který byl zdrogovaný, moje rodiče stejně smrtelně zranil. Kulka škrábla i Jace, ale v podstatě se mu nic nestalo. Podle popisu vozidla našla policie muže později zabarikádovaného v jeho bytě. V přestřelce, která následovala, byl zastřelen. A tím to všechno skončilo. Naše životy se navždycky změnily a nevinné, idylické dětství, které jsem si užívala, bylo už jen vzpomínkou.

Po tomto létě se Jace domů nikdy znovu nevrátil. A dalo se to pochopit.

Ačkoliv uplynulo sedm let, co rodiče zemřeli, věděla jsem, že jsem se s jejich ztrátou nevyrovnala. Někdy ráno se mi ještě pořád stávalo, že jsem se probudila a čekala, že tam máma s tátou budou. Kdyby nebylo Nathana, nedokázala bych to. Snažil se dělat, co šlo, aby tu prázdnotu vyplnil. Bylo nám na začátku oběma mizerně, avšak pokoušel se, abychom pokračovali v životě, jak to jen bylo možné – například tak, že nepřerušil naši tradici rodinných filmových večerů, i když jsme teď už byli jen my dva. Dodneška jsme jednou měsíčně vybírali film, na který se společně podíváme.

S Nathanem jsme pořád žili v sousedství Palm Creek na Floridě, kde jsme vyrostli. Poté, co naši zemřeli, bylo příliš bolestné v rodném domě zůstat, tak Nathan použil peníze z našeho dědictví na zálohu na dům o dvě ulice dál. Bohužel ale bratra nedávno propustili z práce prodejce aut a potřeboval pomoct s placením účtů. V té době se Jace dočasně vrátil domů, aby se postaral o podnik svého otce. Nathan se zeptal Jace, jestli by si nepronajal náš volný pokoj, aby nám vypomohl se splácením hypotéky. Jace s koupí vlastního bydlení vyčkával, dokud nebude vědět, jestli bude, nebo nebude zůstávat na Floridě natrvalo, takže nastěhovat se k nám bylo dobré dočasné řešení. Každý z toho něco měl. A tak jsme byli tři.

Otočila jsem se k bratrovi. „Svezl bys mě do baru?“

„Co je s tvým autem tentokrát?“

„Teď je to možná alternátor. Je zase v opravě.“

„Krám jeden.“

Stará, zrezivělá Toyota Corolla, se kterou jsem jezdila, mě neustále trápila. Naštěstí mi náš místní mechanik Rusty dal vždycky dobrou cenu. Nathan byl přesvědčený, že co se týče mě, má Rusty nějaké postranní úmysly, já jsem ale ráda přijala slevu, aniž bych řešila, jaký byl její důvod.

„Šetřím si na něco jiného,“ ujistila jsem ho. „Ale do té doby s ním budu muset vydržet. Za ten kus šrotu bych stejně nic nedostala, kdybych se ho pokusila prodat.“

„Příště ho neber k Rustymu,“ prohlásil Jace. „Můžu se ho pokusit spravit.“

Představa zpoceného Jace, jak leží bez trička pod mým autem, nebyla vůbec nepříjemná.

„Díky. Nenapadlo mě se tě zeptat. Cením si toho.“

„Kdy potřebuješ být v Iguaně?“ zeptal se Nathan.

„Musím už jít. Potřebuju dovézt jenom tam. Kellianne slíbila, že mě dopraví domů.“

Pohlédl na hodiny. „Teď tě vzít nemůžu. Za deset minut se přijde někdo podívat na tu sekačku na trávu, co prodávám. Můžu tě tam ale dovézt pak.“

Zakabonila jsem se. „Ale když teď neodjedu, zmeškám začátek.“

„A o co jde?“ opáčil Nathan. „Vždyť je to jen banda opilých lidí, co plácají blbosti.“

„Nejsou to blbosti. Je to zajímavý.“

Jednou týdně pořádala Iguana noc „Vylij Si Srdce“, kam jsem poslední dobou velice ráda chodila. Zákazníci – převážně ti poněkud přiopilí – byli pobízeni, aby šli na pódium, chopili se mikrofonu a před místností plnou cizích lidí odhalili cokoliv, co chtěli. Mohlo to být něco, co ze sebe chtěli dostat, nebo nějaké jejich střežené, temné tajemství. Nikdy jste nevěděli, co z nich vypadne. Některá přiznání byla smutná, šlo o věci, jež jsem chápala poté, co jsem v sobě roky držela bolest z vraždy rodičů. Někdy to bylo sexy tajemství. Někteří lidé pověděli úplně všechno. Rozhodně byla vystoupení vhodná pro osmnáct plus. Ačkoliv jsem to všechno poslouchala, ještě jsem v sobě nenašla odvahu vylézt na pódium sama. Třeba někdy.

„Můžu ji vzít,“ přerušil nás Jace.

Vnitřně jsem skákala radostí.

„Díky, kámo. To je od tebe pěkný,“ řekl Nathan.

Jace vstal od stolu a hodil do odpadkového koše skořápky od pistácií, které nahromadil na papírovém ubrousku.

Popadl z pultu svoje klíče a vyhodil je do vzduchu. „Tak jdeme.“

Projela mnou vlna adrenalinu, když jsem za Jacem kráčela k jeho nablýskanému černému pick-upu zaparkovanému na naší příjezdové cestě. Bylo téměř osm večer a horký floridský vzduch se začal ochlazovat. Teplý vánek se proháněl palmami před naším domem. Žili jsme na tiché ulici, kde stála řada obdobně vypadajících obydlí se štukovanou omítkou. Náš dům měl jen jedno podlaží, ale v porovnání s těmi ostatními byl docela velký. Měli jsme tři ložnice a velký krytý bazén. Protože asociace vlastníků domů byla velice přísná, všechny domy byly udržovány v dobrém stavu. Pokud ne, museli byste zaplatit pokutu. Členové asociace jezdili pravidelně kolem a posílali nepříjemné e-maily, když třeba jen postřehli, že se trochu oprýskává barva. Nathan naštěstí zvládal opravit většinu věcí sám.

Černá kožená sedačka mě pálila do pokožky. Dodávka byla veliká, až příliš na malou garáž, kde Nathan parkoval naše malé hyundai. Jace musel vždycky parkovat venku na žáru.

Nastartoval motor, nezačal však couvat, místo toho se podíval dolů na můj pupík. Na chvilku jsem si myslela, že si mě možná prohlíží. „Připni si pás.“

Tak teď jsem si připadala pitomě. „Ou.“ Popadla jsem popruh, přetáhla ho přes hrudník a zapnula ho. „Promiň.“

Cukla jsem sebou, když omotal ruku kolem mojí sedačky, zatímco couval z příjezdové cesty.

Farrah, copak ty sis myslela, že se tě dotkne?

Musela jsem se smát.

„Čemu se směješ?“ zeptal se, když vyjel na silnici.

Zapnula jsem mozek a něco si vymyslela. „Víš, co se říká o chlapech, kteří řídí velká auta, viď?“

Protočil oči. „Že jejich vozidlo je přímo úměrné velikosti jejich mužství? Jo. Znám to na vlastní kůži.“

„Slyšela jsem to trochu jinak. Ale když to říkáš.“ Mrkla jsem.

„Drzoune.“ Smál se.

Vůně jeho kolínské smíchané s letmým náznakem pachu doutníku zaplnila vzduch. Nikdy přede mnou nekouřil, ale věděla jsem, že si při řízení občas doutník užívá. Zbožňovala jsem vůni té dodávky, protože tam byla na malém prostoru v podstatě koncentrovaná jeho vůně. Bylo to božské.

Pokud to vypadá, že jsem do toho chlapa zoufale zblázněná – je to pravda. Ale myslete na to, že to bylo moje úplně první poblouznění. Poblouznění s velkým P. Moje jediné poblouznění. Tolik let toužení, které nebylo nikdy opětováno, mě zavedlo až sem. Navíc nezapomínejte na to, že je teď ještě tak desetkrát přitažlivější, protože je to už dospělý chlap. Fakt, že jsem teď byla dost stará na to, abych si pohrávala s určitými fantaziemi, tomu vůbec nepomáhal. Já jsem nechtěla, abych ho chtěla. Prostě to tak bylo. On byl ta poslední osoba, která by měla skončit v mém hledáčku, protože to bylo beznadějné. Jenže si nemůžete vybrat, kdo vás bude přitahovat.

Pár minut jsme mlčeli, než jsem ticho prolomila: „Děkuju, že mě odvezeš. Jsem ti za to vděčná.“

Pohlédl na mě. „V pohodě.“

Sebrala jsem odvahu. „Co dnes večer děláš?“

Zaváhal. „Nejspíš zajedu k Linnee.“

Linnea byla dívka, se kterou se vídal. Slyšela jsem ho, jak o ní jednou s Nathanem mluvil, a zahlédla jsem ji v jeho dodávce.

„Začíná to být vážné?“

Pokrčil rameny. „Nemám to s nikým navážno. Jen prostě s určitými lidmi trávím víc času než s jinými.“

Pomalu jsem přikývla. „Aha.“

Sice se mi maličko ulevilo, ale zároveň to znamenalo, že nejspíš „trávil čas“ s víc než jednou holkou.

„Lituješ toho, že ses přestěhoval zpátky do Palm Creek?“ zeptala jsem se.

„Proč myslíš?“ opáčil po chvíli.

„Není to jasné? V Severní Karolíně jsi měl vlastní bydlení. A co jsem tak vyrozuměla, měl jsi skvělou práci. Teď bydlíš se mnou a Nathanem a pracuješ pro svého otce. To je celkem změna.“ Odmlčela jsem se, abych se zamyslela. „Kromě toho… Vím, že ne všechny vzpomínky jsou tady dobré. Jen mě napadlo –“

„To je dobrý,“ přerušil mě. „Otec potřeboval, abych nějakou dobu vedl podnik. Neměl jsem v tom moc na vybranou, ale díky tomu, že jsem doma, jsem si uvědomil, jak moc mi to chybělo. Není to zas tak hrozné.“

Jaceův táta Phil vlastnil firmu Muldoon Construction. Phil Muldoon podstupoval léčbu rakoviny hrtanu a potřeboval nějakou dobu vypomoct s podnikáním. Jace měl obchodní vzdělání, a tak byl k tomu ze svých sourozenců ten nejvhodnější. Tedy lépe řečeno Jaceovi nevlastní bratři nebyli schopni vůbec ničeho, protože to byli oba nezaměstnaní narkomani. Takže než se sem nastěhoval, musel Jace opustit svou práci administrátora pro správu nemovitostí v Charlottu.

„Myslíš si, že zůstaneš natrvalo?“

„To záleží na spoustě věcí. Prostě to nechávám den za dnem plynout.“

„Vím, že Nathan si opravdu váží toho, že ses k nám nastěhoval. Neumí vždycky dobře něco vyjádřit slovy a poděkovat. Je na to až moc hrdý. Ale líp se mu v noci spí, když ví, že můžeme splácet hypotéku. Jsem ráda, že se nebál tě požádat, aby ses k nám nastěhoval.“

„Upřímně řečeno, mám trochu pocit, že mu to dlužím.“

„Proč?“

Odmlčel se. „Když se to… stalo… zmizel jsem. Vrátil jsem se do školy. Víš…“

Bylo to poprvé, co Jace byť jen mlhavě zmínil, co se „stalo“. Nikdy mě nenapadlo, že se cítil provinile poté, co se vrátil do Severní Karolíny, když byli mí rodiče zavražděni. Myslím, že to dávalo smysl. Rozhodně jsem mu ale nikdy nedávala za vinu, že se tak rozhodl. Co měl dělat? Nechat školy, zůstat v Palm Creek a trpět s námi ostatními? Tehdy jsem mu záviděla, že mohl jít někam jinam. Kruci, vždyť já bych odešla s ním, kdyby to šlo.

„Musel ses vrátit do školy a pokračovat dál ve svém životě. Neměl jsi na vybranou –“

„Vždycky je na vybranou. A mně je líto, že jsem tu pro něj nebyl… a pro tebe. Teď mám příležitost to vynahradit.“ Hodil po mně pohled. „Jste pro mě jako rodina.“

Zatímco jednu moji část těšilo to slyšet, ta druhá se snažila nemyslet na incestní přídech, jaký to prohlášení mělo.

Odkašlal si. „O co tam jde v těch přiznáních v baru, co se ti tak líbí?“

Pokrčila jsem rameny. „Nejspíš když svoje pocity dlouho potlačuješ, závidíš pak ostatním, že mají odvahu pustit je ven.“

„Takže jsi tam nahoru nikdy nešla.“

„Ne… tedy ještě ne. Možná někdy.“

Povytáhl obočí. „A na co čekáš?“

Ušklíbla jsem se. „Až seberu odvahu.“

„Čeho přesně se bojíš?“

„Nejvíc toho, že ze sebe nedokážu dostat hlásku, nebo ještě hůř, že budu plácat něco nesrozumitelnýho, pokud by už ze mě něco vypadlo… Že omdlím, zkolabuju nebo mě odvlečou do blázince s polstrovanými zdmi. Něco takového.“

„Nebereš to moc katastroficky?“ Rozesmál se. „Ale chápu to. Není snadné něco udělat před publikem. Nedivím se ti.“

„Jo. Teď raději poslouchám. Je to pro mě hodně inspirativní, i když si přeju, abych měla koule to udělat.“

„Není kam spěchat. Až budeš připravená, budeš je mít. Mluvení na veřejnosti chce pořádný kus odvahy, ale předpokládám, že je to ještě náročnější, když sdílíš něco osobního.“

Kývla jsem. „Přesně tak. A taky bych potřebovala něco zajímavého, co bych mohla přiznat. Lidi někdy mluví o bolestných záležitostech, co se jim staly, ale to bych nechtěla. Raději bych přiznala něco pikantního nebo legračního než začít brečet před cizími lidmi.“

„Ne abys šla udělat něco pitomýho, abys měla o čem mluvit. S tvým bratrem by to seklo.“

„Nathanovi stačí málo, aby ho to rozhodilo.“

Otočil se ke mně. „Ty s ním moc nemluvíš, viď? Pověděl mi, že nikdy neví, co si myslíš.“

Můj bratr o mně mluví s Jacem? „Vážně?“

„Jo. Myslím, že by rád, aby ses mu trochu otevřela.“

„Mluvení o určitých věcech mi nejde moc dobře s nikým. Abych to nějak vyjádřila, sepisuju si svoje myšlenky, nebo někdy píšu nějaký příběh, ve kterém si postavy prošly tím samým co já. Ale všechno je to soukromé. Dokonce i to, že poslouchám určité písničky, co se mnou rezonují, mi pomáhá to ze sebe dostat. Taky někdy medituju a dělám jógu. Ale mluvení na mě nikdy moc nefungovalo.“

„Hlavně když to máš jak dostat ven.“

„A jak to dostáváš ven ty?“

„Nic tak úctyhodného jako psaní nebo jóga.“

„Sex a doutníky?“ hádala jsem.

„Doutník jsem neměl už týden.“ Mrknul na mě.

Páni. Takže to bude nejspíš sex.

„Možná bych se místo toho měl naučit meditovat,“ dodal. „Kdy to děláš?“

„Kdykoliv najdu čas. Na mobilu mám aplikaci pro řízenou meditaci. Pomáhá mi to se zklidnit, když jsem vystresovaná. Taky mám pocit, že mi to pomáhá se napojit na podvědomí.“

S úsměvem se na mě podíval. „Jsi mnohem hlubší než ta malá holka, co si cucala vlasy.“

Cítila jsem, jak mi žhnou tváře. „Nemůžu uvěřit, že si to pamatuješ.“

„Některé věci se zapomínají jen těžko.“

Povzdechla jsem si. „Tehdy byl život rozhodně jednodušší. Ale jsem ráda, že jsem se toho zlozvyku zbavila. Kdybych si teď měla cucat vlasy pokaždé, když jsem nervní, žádné by mi nezbyly.“

„Jde ti to vážně dobře, vypadat, že nejsi pořád ve stresu. Nejspíš toho za úsměv hodně schováváš, viď?“

Pokrčila jsem rameny. „Předstírej to tak dlouho, až to bude nakonec pravda.“

Krátce se na mě podíval, než otočil oči opět k silnici. „Co tě zneklidňuje?“

„Není to nic konkrétního. Jen taková obecná nejistota z budoucnosti. Chci se sebou něco udělat, nicméně nemám tušení, co vlastně chci. Mám pocit, že jsem zaseknutá. Zůstávám v té samé nudné práci sekretářky – každý den vstanu a dělám to samé – jenže cítím, jak čas odtikává.“

„Jsi tak mladá. Máš spoustu času.“

„Nejsem zase tak mladá,“ měla jsem potřebu mu říct.

„Vím, že už nejsi dítě, ale pořád jsi mladá.“

„Teď bych už pomalu měla končit vysokou školu, a já ještě nezačala. Moje matka byla v mém věku už vdaná a měla dítě.“

Zašklebil se. „Ty bys ale teď nechtěla být vdaná a s dítětem.“

„Ne, ale chci určitý cíl, mít v životě nějaký hlubší smysl. Je frustrující, že jsem ještě žádný nenašla.“

„Farrah, na to není žádný časový rozvrh. Hodně se ti toho přihodilo – víc než většině lidí tvého věku. A upřímně, já jsem hrdý na to, jak jste s Nathanem všechno zvládli. Máte střechu nad hlavou a navzájem se o sebe staráte. Daří se vám skvěle, i když nemáš vždycky pocit, že je všechno v pohodě. Koneckonců, stejně se všichni akorát snažíme nějak přežít každý den, víš? Nebuď na sebe tak tvrdá.“

Obdivovala jsem jeho parádní lícní kosti a to, jak se mu světlo pouličních lamp odráželo v černých vlasech, a usmála jsem se. „Pokusím se na to takhle dívat.“

Konečně jsme se přiblížili k pásu podniků, kde se Iguana nacházela.

Jace zpomalil dodávku. „Je to tohle?“

„Jo.“

Zastavil před budovou. Během naší jízdy se vytratil poslední zbytek denního světla a modrý neonový znak nad barem zářil do noci.

„Říkala jsi, že tě má kdo dovézt zpátky?“ Položil ruku na opěrátko mojí sedačky.

Moje tělo si bylo opět až příliš vědomo jeho blízkosti.

„Jo. Sejdu se tam s Kellianne a ta mě vezme domů.“

Jace se na mě zatvářil. „Pije?“

„Nedělej si starosti. Dá si jen jeden drink, když řídí.“

„Dobře. Kdyby se něco změnilo a potřebovala jsi odvoz, napiš mi.“

Bylo lákavé, že bych později vytvořila situaci, která by takový scénář mohla zajistit.

„Napíšu.“

„Buď opatrná,“ varoval mě.

Necítila jsem velkou potřebu jeho dodávku opustit a chvíli jsem ještě otálela. Chtěla jsem s ním zůstat celou noc, povídat si dál o životě a zjistit něco víc o tom, co ho dělá člověkem, jakým je, a po čem touží. Chtěla jsem o něm vědět všechno a rozebrat ho atom po atomu.

Místo toho jsem se přinutila otevřít dveře. Než jsem vylezla, zastavila jsem se a naklonila, abych ho krátce objala. „Ještě jednou díky.“

Celý ztuhnul, nicméně mi omotal paži kolem zad. Vychutnávala jsem si těch pár vteřin, než se odtáhl. Vypadalo to jako naprosto nevinné gesto. Uvnitř jsem však hořela. Neměla jsem moc příležitostí, jak mu „poděkovat“ takovým způsobem.

Jace vyčkal, než jsem vešla dovnitř, a až poté odjel.

Jakmile se za mnou zavřely dveře, zamířila jsem k baru. Nesnášela jsem, když jsem dorazila jako první. Kellianne šla rovnou z práce.

Našla jsem si stůl čelem k pódiu, usadila se tam sama a usrkávala mojito.

Asi po deseti minutách jsem zahlédla kamarádku, jak se ke mně hrne.

Potkala jsem Kellianne v právní firmě, kde jsem pracovala jako asistentka. Ona už teď pracovala jinde, ale zůstaly jsme v kontaktu. Fyzicky jsme byly naprosté protiklady. Kellianne byla malá a měla kudrnaté blond vlasy. Já měla přes sto sedmdesát centimetrů a dlouhé, rovné hnědé vlasy.

„Promiň, že jdu pozdě. Pitomá doprava,“ oznámila mi.

„V pohodě.“ Zvedla jsem drink. „Jak vidíš, už jsem začala.“

„Už tam někdo byl?“

„Ne. Ještě nezačali.“

Zpovědi obvykle začínaly v devět a trvaly zhruba hodinu, někdy víc, podle toho, kolik lidí bylo ochotno jít s kůží na trh.

„Dovezl tě sem brácha?“

„Ne. Přivezl mě Jace.“

„Hm… Jace.“ Povzdechla si. „Je fakt děsně hezkej. Nedávno jsem na něj narazila, když tankoval benzin. Teda on mě neviděl. V dodávce s ním byla nějaká holka.“

Protočila jsem oči. „Měla zrzavé vlasy?“

„Vlastně jo.“

„To je Linnea. Pár týdnů se s ní vídá. Dneska je s ní.“

Povytáhla obočí. „Štve tě to?“

Trhla jsem sebou. „Trochu jo.“

O svých aktuálních citech k Jaceovi jsem s Kellianne nikdy nemluvila. Věděla jenom o mém zamilování do něj, když jsem byla mladší. Jenže beznadějné poblouznění je omluvitelné, a dokonce třeba i roztomilé, když je vám dvanáct. Ale v jednadvaceti? To už tolik ne.

Nezdálo se však, že by ji moje odpověď překvapila. „Myslela jsem si to…“

„Nechce se mi to rozebírat.“

„Ale já to chci slyšet.“

„Není moc o čem mluvit. Však už víš, že jsem do něj byla udělaná, když jsem byla malá holka. A teď, když ho vidím, vyplavilo to ve mně staré city.“

Zvedla ukazováček. „Drž tu myšlenku. Na tohle potřebuju drink.“

Běžela k baru. Když se vrátila na svoje místo s rumem a colou, pokračovala tam, kde přestala.

„Dobře, takže… něco z těch starých citů, cos k němu měla, se vrátilo… nebo spíš nikdy nezmizely?“

Dopila jsem zbytek svého koktejlu a zatřásla ve sklenici ledem. „Když žil v Severní Karolíně, bylo snazší na něj nemyslet, ale teď, když je znovu tady, nedokážu zabránit tomu, jak se cítím. Je to, jako kdyby moje emoce prostě navázaly tam, kde skončily. A nyní, když s námi bydlí, ho poznávám ještě z jiné stránky. Nikdy jsme si moc nepovídali, když jsem byla dítě. Tenkrát jsem ho jenom zdálky obdivovala. Oba jsme teď dospělí, tak je to jiné.“

Její oči přetékaly nadšením. „Myslíš, že je šance, že se něco přihodí?“

„Ne. To si vážně nemyslím. Chová se ke mně jako Nathan – jako k sestře. Což je pěkně na nic.“

„No ale nikdy nevíš. Oblékej se dál tak jako dnes večer a může se to změnit.“

„Já nevím. Záleží mu na mně. To vím. Myslím si, že to je přesně ten důvod, proč nikdy nic nezkusil.“ Hodila jsem si do pusy kousek ledu. „Upřímně ani nevím, co bych dělala, kdyby mi náklonnost opětoval. Nathan by nás oba zabil.“

„Fajn, takže hypoteticky, kdyby se naskytla příležitost… tak bys do toho nešla?“

„To nevím.“ Povzdechla jsem si. „Nicméně, je to jen fantazie, a ne skutečnost.“

„Je zvláštní vědět, že osoba, kterou jsi posedlá, se o tebe zajímá, ale ne tím způsobem, kterým chceš. Je to docela unikátní situace.“

Její použití slova posedlá mě zarazilo. Myslela jsem si, že jsem nevykreslila svoje pocity vůči Jaceovi tak otevřeně, ale očividně mi viděla až do žaludku.

Hrála jsem si s brčkem a dívala se na dno prázdné sklenice. „Zajímá se o mě. Já o něj taky. Není to jenom vášeň. Tolik let byl velkou částí mého života. Strávil s mojí rodinou spoustu času. Když jeho tým prohrál ve fotbale, hořekoval ohledně toho u nás na večeři. Seděla jsem v první řadě u spousty důležitých momentů jeho života, jako třeba když šli s Nathanem na ples anebo odmaturovali na střední. Viděla jsem ho, jak dospívá.“ Zavřela jsem oči. „A samozřejmě, jak už jsem ti dřív říkala, byl tam, když mí rodiče zemřeli. Byl s  nimi, protože to léto pro tátu pracoval.“

Kellianne potřásla hlavou. „To je tak šílený.“

„Jo. Nemluví o tom. A nedivím se mu.“ Dlouze jsem vydechla. „Nedokážu si představit, jak traumatické to bylo. Bolí mě na to jen pomyslet.“ Otřela jsem si slzu a prohlásila: „Fajn, musíme změnit téma, a hned.“

Kellianne tleskla. „Tak jo. Vím, o čem bychom mohly mluvit. Co musím udělat, abych tě dnes večer dostala tam nahoru a ty bys přiznala svou tajnou lásku k nejlepšímu příteli svýho bráchy?“

To nebyla zrovna změna tématu, v niž jsem doufala.

„Zařiď, ať naprší a uschne.“

2. KAPITOLA

Farrah

V našem domě si každý pral sám. Pračka a sušička se nacházely v rohu garáže, protože jsme neměli oddělenou prádelnu. Asi tak jednou týdně jsem si prala oblečení, když jsem dorazila z práce, což bylo dřív, než se Nathan a Jace dostali domů.

Jedno takové odpoledne jsem si nesla věci v košíku do garáže a všimla jsem si haldy Jaceova oblečení v látkové tašce vedle pračky. Poznala jsem navrchu červené tričko, které měl den předtím na sobě. Když v něm naproti mně u stolu seděl, úžasně voněl. Muselo stejně vonět i dneska.

Impulzivně jsem to tričko vzala a zvedla si ho k nosu a nechala si ho na tváři, zatímco jsem ho několik vteřin hluboce vdechovala. Nasávala jsem tu zemitou kolínskou smíchanou s dokonalou vůní, která byla pro Jace typická, a sladce jsem se tím mučila. Takhle jsem si dokázala snadno představit, jaké by to bylo, kdyby byl u mě. Zavřela jsem oči, třela si obličej o ten měkký materiál a předstírala, že Jace je uvnitř něj. Blíž jsem se dostat nemohla, takže jsem si dovolila si to užívat.

„Co to sakra děláš?“ vyštěkl na mě drsný hlas.

Srdce se mi málem zastavilo. Triko mi upadlo na zem a já zvedla bradu, abych se setkala s Jaceovým pobouřeným pohledem. Očividně vešel do garáže bočními dveřmi, když jsem byla pohroužená do svojí čichové fantazie.

Předstírala jsem, že se vůbec nic neděje, a pozdravila ho. „Ou… ahoj. Ty už jsi doma.“

„Jo. Musel jsem vzít tátu na schůzku, tak jsem odešel z práce dřív. Tohle ty děláš, když tady nejsme? Očicháváš špinavé oblečení?“

Ve zmateném výrazu se mu mísila zlost a pobavení.

Tahala jsem z paty tu nejpraštěnější výmluvu. „Já mám totiž takový… zvláštní zvyk očichávat věci, co nejsou moje. Je to trochu jako… nutkání.“

Srdce mi bušilo v rytmu slova lhářko… lhářko…

„Takže ses rozhodla mi prostě jen tak očichat triko?“

Polkla jsem. „Nejspíš jo. Bylo jasně červené – tak jsem si ho všimla. Navíc tvoje kolínská voní… hezky.“

Ušklíbl se. „Jsi fakt zvláštní, Farrah.“

„Nikdy jsem netvrdila, že nejsem.“

Zvedl obočí. „A jak to jinak vonělo?“

Roztřeseně jsem vydechla a potřásla hlavou. „Dobře. Žádné divné pachy, nebo tak něco – jako Nathanova trička. Ta jeho jsou cítit po tacos.“

Jace se ušklíbl. „Tuším, že když budu teď na pochybách, jestli hodit něco do prádla, měl bych to s tebou nejdřív konzultovat, co?“

„Mohlo to být horší, ne? Mohla jsem ti třeba očichávat spodní prádlo, nebo tak. Až tak divná zase nejsem.“ Odfrkla jsem si a zahanbeně zavřela oči.

„No, tak díkybohu za to.“ Po rozpačité odmlce prohlásil: „Nechám tě, abys mohla pokračovat v tom, cos dělala – ať už to bylo cokoliv.“

S úsměvem jsem mu zasalutovala. „Díky.“

Když odešel, otočila jsem se a neslyšně vykřikla zděšením.

Jakmile jsem naplnila pračku, rozhodla jsem se udělat si procházku po okolí, abych vypustila trochu té nervózní energie a vyhnula se tomu, abych ho hned zase viděla. Čím víc času uplyne, tím lépe.

Když jsem obešla blok, zamířila jsem na zahradu a chtěla si utrhnout ze stromu avokádo. Když jsem míjela jednu stranu domu, všimla jsem si oknem Jace v jeho pokoji. Na zádech se mu leskl pot, jak posiloval. Nestál ke mně čelem, tak jsem se chvíli zastavila, abych obdivovala jeho tělo. Báječně vyrýsované svaly. Kulatý, pevný zadek. Dokonale opálená kůže. Jace měl vždycky pěknou postavu, v sedmadvaceti byl však v nejlepší životní formě.

Pod chodidly mi náhle vycákl proud vody. Kéž bych z toho šoku nezaječela. Kéž by. A kéž by se Jace neotočil a nenašel mě, jak tam stojím a vypadám jako idiot – promočený idiot, protože jsem si neuvědomila, že Nathan na téhle straně trávníku nainstaloval nový rozstřikovač vody.

Jace vyrazil k oknu a otevřel ho. „Co to tady proboha vyvádíš? Ty jsi mokrá?“

Ehm…O tom bych snad raději ani nemluvila.

Zakryla jsem si promočený hrudník a odpověděla: „Dneska je… tak horko. Myslela jsem si, že se nechám trochu pokropit vodou.“

„Připadalo mi, že tě slyším křičet.“

„Nečekala jsem, že to bude tak studené.“

Zúžil na mě oči. „Jsi v pořádku, Farrah? Připadáš mi dneska nějak mimo.“

„Jasně že jsem v pořádku.“ Nervózně jsem se rozesmála, když se na mě dál díval. „Jsem v pohodě. Přísahám.“

„Víš, že mi můžeš říct, kdyby se něco dělo, že ano?“

„Jo.“ Prudce jsem kývala hlavou.

„Dobře.“ Ještě si mě chvíli prohlížel. Potom zavřel okno a vrátil se k činkám.

Jsou čtyři odpoledne moc brzy na vodku?

Následující večer jsme s Nathanem naplánovali rodinný filmový večer. Nějak přiměl Jace, aby se k nám přidal. Na filmovou noc jsme vždycky nutně potřebovali zmrzlinu, a jelikož moje auto ještě zůstávalo u Rustyho a Nathan byl v práci, Jace mě dovezl do obchodu, abych nějakou koupila.

Jízda do supermarketu byla trochu napjatá. Předpokládala jsem, že Jace je možná potichu, protože ještě přemítá o tom, jak jsem mu včera očichávala tričko, nebo o následujícím incidentu s rozstřikovačem před jeho oknem. Ale možná jsem si to myslela proto, že nechat se hned dvakrát přistihnout při něčem tak pitomém, bylo jediné, o čem jsem dokázala přemýšlet.

Když jsme v obchodě dorazili do uličky s mrazáky, popadla jsem kelímek čokoládové zmrzliny s oříšky a přičichla k ní. Však víte… abych ho vyvedla z míry.

Na Jaceově tváři se objevil zděšený výraz. „Ty to děláš zase.“

„Načapal jsi mě. Vidíš? Říkala jsem ti, že ráda očichávám věci,“ lhala jsem. „Když se zhluboka nadechneš, můžeš si nacítit tu chuť.“

Potřásl hlavou a rozesmál se. „To jsi ty, co?“

„Jako kdo?“

„Ten člověk, co ho zachytil kamerový záznam, jak otevírá kelímky se zmrzlinou, ochutnává, co je uvnitř, a zase je dává zpátky. Víš, že tě hledají, viď?“

„Vinna,“ vtipkovala jsem. „Myslím si ale, že je to fakt nechutný. To bych nikdy neudělala.“

Pokračovala jsem v probírání se kelímky zmrzlin a očichávala různé příchutě jako idiot. „Promiň, že mi to tak trvá,“ omlouvala jsem se. „Je to pro mě fakt velké rozhodnutí.“

Po několika dalších minutách se ke mně Jace natáhl. „Vysvobodím tě z toho utrpení.“ Závan jeho vůně opanoval všechno ostatní, co jsem předstírala, že cítím. „Není žádná lepší příchuť než ta s kousky sušenkového těsta.“ Hodil kelímek do vozíku. „Hotovo.“

„To bych se hádala, ale fajn. Jestli v tom máš takhle jasno, jdeme do toho.“

Šli jsme k pokladně a prodavačka tančila pohledem po Jaceovi. Byla to typická reakce. Mladé holky i zralejší ženy se po něm neustále dívaly. Bylo to legrační, protože lidé si nejspíš mysleli, že jsem jeho přítelkyně. Rozhodně jim to nezabránilo zírat.

Než jsme odešli, věnovala jsem pokladní potutelný úsměv, který říkal: Jen koukej, co je moje a tvoje ne. I když nic nemohlo být dál od pravdy, potěšilo mě to.

Naskočili jsme zpátky do Jaceovy dodávky, která samozřejmě voněla báječně.

„Zapni si pás.“

Byla jsem moc zaneprázdněná tím, že jsem zírala na jeho velké ruce, jak drží volant.

„Díky za připomenutí.“

„Proč ti to musím pořád připomínat? Měla bys to dělat automaticky.“

Protože mě rozptyluješ. „Promiň, kámo. Příště si to zkusím pamatovat.“ Zacvakla jsem pás a usadila se. „Jo, zapomněla jsem ti říct, že tě dneska někdo sháněl.“

Vyjel ven z parkoviště. „Kdo?“

„Jmenoval se James… Moore? Říkal, že ti napíše, takže předpokládám, že jsi s ním mluvil?“

Zvýšil hlas. „James Moore?“

„Jo. A nebyl zrovna moc přátelský.“

Jace bouchl do volantu. „Krucinál. Shání se po penězích, co mu firma dluží za dlažební práce, které pro nás dělal. Nemá žádnou trpělivost. Neměl co chodit do domu.“

„O nic nešlo. Pověděla jsem mu, že nejsi doma, a on hned odešel.“