Hříchy otců

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.motto.cz

www.albatrosmedia.cz

Martin Stručovský

Hříchy otců – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Následující příběh je zcela smyšlený, stejně jako jeho hrdinové. Prostředí a organizace vylíčené v románu jsou popsány s uměleckou nadsázkou.

Babičce Aničce a dědovi Mílovi.

Tohle je pro Vás, moc vám za všechno děkuju.

„On zná moji cestu…“

Job 23:10 

„Men walkin‘ ‚long the railroad tracks

Goin‘ someplace there’s no goin‘ back

Highway patrol choppers comin‘ up over the ridge…“

Bruce Springsteen, The Ghost of Tom Joad

Předmluva

místo omluvného dopisu

Milý čtenáři,

konečně ses dočkal dalšího dobrodružství Matěje Mlynáře. Určitě se ti při pohledu na tuto knihu honilo hlavou, proč mi to tentokrát trvalo tak dlouho. Prodleva mezi předchozími díly byla vždycky jenom rok, a teď najednou dva. Abych se přiznal, mě samotného to velmi překvapilo. Zápletku této knihy jsem nosil v hlavě už od Zaváté sněhem, a když jsme s Adamem Chromým dodělali redakci třetího dílu V temnotách, čtyřku už jsem měl dávno rozepsanou. Tak proč tak dlouho… Inu, svět se mezitím změnil. V temnotách vyšlo za těch nejhorších možných podmínek, rovnou do zavřených knihkupectví. Kde jsem tehdy byl ostatně i já, protože sám v jednom pracuju. Dalo by se říct, že když bylo zavřeno, času bylo habaděj. Ano, času bylo habaděj, ale kromě času to chce taky velkou dávku psychické pohody. A ta mi prostě chyběla, takže kvalita textu šla dolů a to, co jsem měl napsáno, putovalo do koše. Nutno podotknout, že napsaných stránek tehdy nebylo málo. Zhruba půlka knihy. Takže jsem začal nanovo a pak ještě dvakrát. A do toho přišly další lockdowny (už si vlastně ani sám nepamatuju, kolik jich bylo) a osobní problémy.

Až loni jsem konečně našel tu správnou nit a přes léto se mi podařilo text dopsat. Schválně říkám text, protože jeho název byl takřka až do poslední chvíle nejistý. Dokud nepřišel Antonín Mazáč s doslovem a knihu pojmenoval Hříchy otců, za což jsem rád, protože se tak jmenuje i moje oblíbená detektivka od Lawrence Blocka a název tak pokračuje ve stylu starozákonních textů, kterou narušil druhý díl mojí série.

Než se do Hříchů otců pustíš, dovol mi ještě krátké poděkování lidem, bez nichž bych se na své pouti neobešel. Děkuji.

Babičce, za to, že mi vytváří domov a můžu díky ní psát.

•

Marušce, za všechny ty hodiny, co si spolu povídáme o životě a řešíme vývoj právě rozepsaného příběhu.

•

Romaně Přidalové, Adamovi Chromému a všem lidem z Motta, díky nimž si plním svoje sny a díky nimž si pokaždé připadám jako král.

•

Kamile a Lucce, které Hříchy otců přečetly jako první a neomlátily mi je o hlavu.

•

Standovi, který se mnou u slivovice řeší všechny spisovatelské trable a díky kterému si v Jindřichově Hradci nepřipadám jako spisovatel samotář.

•

Tondovi Mazáčovi, který si Mlynáře a jeho svět oblíbil a podpoří mě, kdykoliv je to potřeba.

•

Dědovi Mílovi, který nás loni opustil v požehaném věku. Díky, že jsi mi vždycky fandil a těšil ses na každou novou knížku.

Martin F. Stručovský, v Jindřichově Hradci 2022

PROLOG

„When I was just a baby

my mama told me: Son,

always be a good boy,

don’t ever play with guns.

But I shot a man in Reno

just to watch him die.

When I hear that whistle blowin‘

I hang my head and cry.“

Johnny Cash, Folsom Prison Blues

1968

Kráčel prázdnými ulicemi nočního města. Nikde ani noha. Jen někde v dálce slyšel zamňoukat kočku. Nejspíš se hnala za kořistí.

Nezajímalo ho to.

Myšlenkami byl opět u ní.

Její vzkaz ho zastihl náhle a nečekaně.

Přijď v jedenáct na hřbitov, stálo v něm.

Muselo to být opravdu důležité, když se s ním chtěla sejít. Zvlášť po tom, co se stalo posledně. Myslel si, že všechno bude dobré. Že je čeká společný život. Jenže pak se to nečekaně podělalo a on si myslel, že už ho nebude chtít vidět. Nikdy.

Ale nejspíš se spletl a byl za to rád.

Rebeku opravdu miloval.

A ona jeho taky.

Jinak by si s ním nedávala nečekanou noční schůzku na hřbitově za deštivého počasí, aby se pokusila jejich vztah zachránit.

Stará branka svatováclavského kostela vrzala a mlátila ze strany na stranu. Bim, bam. Bim, bam. Jako kyvadlo.

Váhal.

Napětím a nervozitou skoro ani nedýchal.

On i jeho bratr zapomněli na to, co je učili rodiče a prarodiče. Zapomněli na Boha. Dokonale se přizpůsobili téhle době. Nahrabat si. Za každou cenu. To ho brácha vždycky učil. Na téhle filozofii vybudoval celý byznys.

Byznys, který svazoval, škrtil a ubližoval.

Byznys, který…

Nadechl se.

Teď nebyl čas přemýšlet o životě.

Čekala na něho.

Nemohl se dočkat, až ji obejme a políbí. Tahle touha byla silnější než strach z Boha a všech svatých.

Znovu se nadechl a uklidnil se.

Musel uznat, že Rebeka má vážně smysl pro drama.

Vstoupil na hřbitov.

Boty mu začvachtaly v blátě.

Ve tmě viděl matně. Kráčel kolem hrobů vyrůstajících ze země, z nichž čas už dávno vyžral jména. Ohlodal je na kost. Po lidech zbyl jen prach, žádná jména. Dokonce ani roky, z nichž by se dalo zjistit, jak dlouho tady už leží.

Nad tím vším stál kostel připomínající královskou korunu. Za zvuků bláta pod nohama a dešťových kapek dopadajících na nedalekou zeď pokračoval v cestě.

Hledal Rebeku.

Čekal, ze kterého koutu na něj vykoukne.

Byl nedočkavý.

Těšil se na to, až si spolu popovídají a všechno si vysvětlí.

Po tom, co se stalo naposledy, už v mnohé nedoufal.

Byl rád, že bude zase s ní.

Pod nohama mu zapraskala větev.

„Do háje,“ zaklel nahlas.

Najednou strnul a zaposlouchal se do ticha.

Měl pocit, jako kdyby kromě deště a štěkání psů někde v dálce zaslechl kroky.

Otočil se.

Z místa, kde do sebe zarůstaly dva smrky připomínající do sebe zaklesnuté milence, vycházela postava.

„Miláčku,“ vydechl.

Dopadalo na ni světlo měsíce.

Napřed spatřil paži schovanou v tmavé bundě, kterou prodlužovala pistole. Poznal v ní starého Walthera PPK, kterým rádi stříleli němečtí vojáci.

Rozbušilo se mu srdce.

Hleděl do černé hlavně pistole.

Do té obrovské černé díry, která znamenala smrt a zatracení.

Přes hledí se podíval do očí naproti sobě.

Byly plné neklidu, zmatku a bolesti.

„Proč?“ vydechl.

Odpovědi se nedočkal.

Ruka svírající pistoli se roztřásla jako při třesavce.

„Nedělej to.“ Adam udělal krok dopředu. „Vyřešíme to spolu.“ Natáhl ruku před sebe ve snaze zmocnit se zbraně.

V očích zahlédl úlevu.

Oddechl si.

Věřil, že to dobře dopadne.

Promluví si spolu a vyřeší to.

Vždycky se snažil upřednostnit domluvu před násilím.

„Probereme, co tě žere,“ nadechl se. „Vyřešíme to. Vždycky se dá všechno vyřešit.“

Teď by si dal cigaretu.

Žádnou u sebe ale neměl.

Natáhl ruku po pistoli, aby ji převzal.

Aby získal nad situací kontrolu.

„Dej mi tu zbraň,“ požádal.

Další pohled do těch očí. Znal je. A zároveň vlastně neznal. Tyhle ho nemilovaly. Tyhle ho nenáviděly. A chtěly mu to dát sežrat. Chtěly, aby trpěl. Aby zaplatil. Ale za co? Nic přece neprovedl.

Jen miloval.

Poprvé v životě někoho doopravdy miloval.

Na tom přece nebylo nic špatného.

Nebo snad ano?

Oči už nebyly vyděšené.

Byly odhodlané.

Jako oči vlka, který chce zakousnout svou oběť.

Ruka najednou byla sebejistá. Pevně sevřela pistoli.

„Ne… ne…“ začal prosit.

Smrtící výstřel zazněl do tmy.

Současnost

Denis věděl, že udělat to, byla největší kravina v jeho životě.

Ale nemohl si pomoct.

Ty prachy potřeboval a už ho nebavilo dělit se jako dřív.

Zvlášť když vždycky dostal něco, co by se dalo nazvat sotva almužnou.

Dopadl zadkem na kapotu auta.

Hlava ho bolela jako po střetu s náklaďákem.

Z pusy i nosu mu tekla krev.

A měl pocit, že přišel nejmíň o dva zuby.

Hloupý.

Jak mohl být tak hloupý?

Matematika mu nikdy nešla, takže se docela divil, že na to přišli až tak pozdě.

A teď šéf zuřil.

Reagoval přesně tak, jak Denis očekával.

Reagoval přesně tak, jak se říkalo.

Šéf ho zvedl z kapoty a rozmáchl se pěstí.

Denis to tentokrát koupil přímo do čela.

Cítil, jak se mu dělají mžitky před očima a pomalu ztrácí vědomí. Že dojel na konečnou.

Drástovo elektro sídlilo na Klášterský ulici snad odjakživa. Byl to malej obchůdek zapadlej mezi prodejnou oblečení, levnýma knihama, kde se dalo sehnat porno, a rychlým občerstvením pod palcem Vietnamců.

Byl to ten krám, kolem kterýho jsem chodil skoro celej život a kterýho jsem si moc nevšímal, protože jsem ho zkrátka a dobře nepotřeboval.

A přesto pro mě byl svým způsobem důležitej.

Už to bylo pár týdnů, co jsem se hrabal ve spisu Adama Vlka, mýho otce. Vlastně spíš měsíců. A výsledek byl zatím nulový. Všichni, co s tím případem tenkrát měli něco společnýho, už byli mrtví. A přesto tu existoval ještě jeden záchytnej bod.

A ten se jmenoval Zbyněk Kozák. Byl to Drástův vnuk, poslední člen týhle kdysi vekslácký famílie. Dle informací, který mi vylustroval Erik, nic nenasvědčovalo tomu, že by se vydal v jejích šlépějích. Naopak. Živil se poctivě. Prodával a opravoval elektrospotřebiče. Což jsem si sám ověřil během pár dnů, kdy jsem ho sledoval a zjišťoval si o něm něco víc. Ten chlap byl v pohodě, takže pokud něco o těch tehdejších událostech věděl, neměl důvod mi je zapírat.

Strčil jsem do dveří obchodu. Bylo to tu malý a plný elektrospotřebičů. Zpoza korálkovýho závěsu vylezl chlap s vlasy ostříhanými na ježka, kterýmu se kolem krku houpala šňůrka s brýlemi.

Podívali jsme se na sebe.

„Dobrej, co to bude?“ zeptal se.

„Dobrej… Rád bych si promluvil.“

„O čem?“

„O vašem dědovi.“

Zablýsklo se mu v očích. „Hele, o tomhle já nic nevím a…“

„Jsem syn Adama Vlka.“

Kozák se netvářil, že by mu to jméno bylo neznámý. „Aha.“

„Sháním informace. Jakýkoliv informace o tom, co se tenkrát stalo.“

„Já o tom vůbec nic nevím. Ještě jsem tenkrát ani nebyl na světě,“ obhajoval se Kozák.

„Chápu. Ale přesto…“

Dveře se otevřely. Vedle mě se postavil holohlavej chlápek v kožený bundě. Nevypadal úplně dvakrát přátelsky. „Zbyňku, jdeme,“ promluvil s ruským přízvukem.

„Hele, je mi líto, co se stalo, ale já fakt nic nevím. A teď mě omluvte, mám nějakou práci a nemám čas zabývat se rodinnou historií.“

Přikývnul jsem.

Vypadl jsem z obchodu a zapálil si cigaretu.

Věděl jsem, že Vlk z toho nebude mít radost.

Tohle byla poslední šance, jak něco zjistit.

ČÁST PRVNÍ

OTCOVÉ A SYNOVÉ

„A vůbec velkomožní páni,

přijďte se na nás podívat.

Vy páni, kteří jste tím vinni,

že bída z lidí lotry činí,

že vlky z lesů žene hlad.“

Jan Werich & Jiří Voskovec, Hej, pane králi!

/1/

O rok později

Když se mi před pár dny ozval Leo Kostka, dost mě to překvapilo. Nepatřili jsme mezi nejlepší kamarády a v rámci zákona jsme každý stál na opačný straně barikády. Já jako policajt vyšetřující závažný trestný činy, on jako zloděj aut příležitostně si přivydělávající elpasem.

Ale to bylo samozřejmě kdysi.

V jiným životě.

A v jiných časech.

Dneska už byla, podle indiánský terminologie, válečná sekera zakopaná.

Leo Kostka si svoje odkroutil a živil se poctivě. Aspoň tak poctivě, jak to jenom šlo.

Šéfoval Slávii, takovýmu pajzlu na sídlišti Vajgar, kde si občas dělali válečný porady členové galerky. Nejspíš to ale byli kluci nový generace – takový, který netušili, že Leovi v žilách nekoluje voda, ale tak jako jim horká psanecká krev, kterou se snaží držet pod kontrolou a nedávat okatě najevo její sílu.

A já… já se taky změnil.

A mnohem víc, než bych si před lety ještě dokázal představit. Kdyby mi to tenkrát někdo řekl, tak bych se tomu zasmál jako docela povedenýmu fóru. Jenže s tím rozdílem, že tohle nebyl povedenej fór, ale realita. A můj život. Novej život, se kterým jsem byl spokojenej.

„Vrátíš se brzo?“ Pavla mě vytrhla z přemýšlení.

Podívali jsme se na sebe.

Zrovna houpala Adama v náručí a zpívala mu ukolébavku. Musel jsem přiznat, že jim to dohromady moc slušelo. Pavle mateřství sedlo a řekl bych, že ji dost změnilo. Z ženský, co nešla pro ránu daleko, se stala máma, co by pro svoje dítě dýchala. Kvůli Adamovi přešla v práci na půl úvazku, aby s ním mohla trávit dostatek času. Pro nás to znamenalo, že šla na pár hodin na barák, udělala papíry a pak byla s Adamem. Mohla tak být se synem a zároveň se nemusela úplně vzdávat práce, kterou měla ráda. Bylo na ní vidět, že jí to svědčí.

Pořád měla v očích tu obrovskou jiskru. To tajemství, který mě na ní tak přitahovalo. Už zase jsem měl při pohledu na ni pocit, že bych pro ni udělal úplně všechno na světě. Tak jako na začátku našeho vztahu.

Došla ke mně i s naším synem a lehce mě políbila. Cítil jsem z ní Channel, který jsem jí dal loni k Vánocům. Ale pod tím Channelem jsem cítil ještě jednu vůni. Mix lásky, sexu a pevnýho vztahu, kterej nás oba spojoval. Něco, co jsme cítili jenom my dva. Něco, co jsme nedokázali vysvětlit, ačkoliv jsme se o to snažili už několikrát.

„Vrátím,“ políbil jsem ji a pak i Adama. „Mimochodem, krásně zpíváš. Nechtěla bys mi taky před spaním zazpívat? Třeba by se mi pak líp usínalo.“

Usmála se.

„Nezapomeň si vzít čepici. Je tam zima.“

Přikývl jsem.

O tohle jsem se s ní nehodlal přít.

Leden do toho mlátil hlava nehlava. Déšť, plískanice a zima, co zalézá až do kostí. Meteorologové v posledních pár dnech vyhrožovali taky pořádnou sněhovou nadílkou.

/2/

Seděl jsem na baru ve Slávii.

Kolem mě to žilo.

Stoly narvaný.

Bar narvanej.

Vzduch zaváněl alkoholem, cigaretama a potem.

Páteční večer jako vyšitej.

Lidi chlastali a utráceli. A já hádal, že některý z lehkých holek si přijdou na svý a obohatí si konto o pár tvrdě vydělaných chechtáků. Vypadaly, že vědí, jak na to.

Natáhl jsem se po minerálce a přihnul si rovnou z flašky. Pohled mi přitom sklouzl na noviny, který ležely poblíž. Někdo je tu nejspíš nechal. Asi pro náhodnýho barovýho povaleče, jako jsem já.

Natáhl jsem se po nich.

Upoutal mě palcovej titulek na titulní stránce: Vykrádání chat dál pokračuje. Policie je zatím v dopadení pachatele neúspěšná.

Smutně jsem si povzdechl.

Tohle byl takovej národní sport.

Zatímco přes léto chaty zaplňovali lufťáci, kteří se tam rekreovali, v zimě je střídali zloději. Ti vlítli dovnitř a nakradli, co se dalo. Vzali elektroniku, cennosti. Všechno, co tam lufťoni nechali nebo zapomněli. Když to uměli dobře prodat, mohli si přijít na slušnej balík.

Ale jenom do chvíle, než se s tím kapesným dostali na nulu.

Pak nezbývalo nic jinýho než jít zase krást.

Protože to zkrátka a dobře jinak neuměli.

Prostě věčnej koloběh.

Pravda, pár výjimek se našlo.

Ještě jsem ze zvědavosti zalistoval novinama dál. Zaujal mě text v malým sloupci na poslední stránce. Informoval o půl roku starým nevyřešeným případu vraždy Denise Svátka. Konkrétní podrobnosti tam chyběly. Připadalo mi zajímavý, že vloupačka dostala titulní stránku, zatímco vražda pidiodstavec na poslední stránce. Ale těžko říct, jak to tihle pisálkové mají. Novináře jsem nikdy nemusel.

Leo Kostka si za barem odkašlal a významně se na mě podíval.

Stáhnul jsem noviny, abych na něj viděl.

Změnil se.

Jasně, dva tygry ve skoku měl pořád na předloktích vyčuhující z krátkých rukávů trička. Stejně jako pořádný propletence svalů. Ty sice měly do Conana daleko, ale oproti mně působil jako Stallone. Zbavil se náušnic, nechal si narůst vlasy a vousy.

A ještě v něčem se změnil.

V očích.

Kdo ho neznal, ten si toho na první dobrou nevšiml.

Ale když jste někoho tolikrát vyslýchali jako já jeho, tak jste si jeho oči zapamatovali.

Kostkovy oči byly plný smutku a starostí.

„Kapitáne.“

„Leo.“

„Dala vám Natálie všechno, co jste chtěl?“ oba jsme se podívali na potetovanou holku, která lítala po placu s tácem.

„Jo. Všechno v pohodě.“

„Pojďte za mnou.“

Zmizeli jsme ve dveřích za barem.

Byla to malá, ale útulná kancelář. Stůl, židle, regál. Na stěnách pár plakátů prsatých holek. Pod oknem kanape s dekou.

Leo za náma zaklapl dveře, přes který už nepronikal rambajs z lokálu.

Posadili jsme se naproti sobě ke stolu.

Leo mi připadal nervózní. Nesvůj.

Chápal jsem to.

Tohle nebylo setkání spolužáků po dvaceti letech. Ani to nebyl sraz dvou nejlepších kámošů. Seděli tu naproti sobě bývalej kriminálník a bývalej kriminalista.

Nemluvě o tom, že když jsme takhle seděli naposledy, Leo putoval rovnou k soudu a od soudu na pět let do basy.

Leo si zapálil cigaretu.

Povzdechl jsem si.

Jako pro bývalýho alkáče pro mě byl pobyt na podobným místě velkou zkouškou sebeovládání. Když si ale teď přímo naproti mně zapálil, bylo to ještě horší. Kouření bylo něco, čemu jsem se snažil vyhýbat. A čeho jsem se chtěl zbavit kvůli synovi.

„Jak dlouho už se známe, kapitáne?“

„Možná nějakých dvacet let. Zašíval jsem tě, když ti bylo osmnáct. Bylo to za ty sklepy, co jsi vykrádal. A taky za to, že jsi obral svoji mámu a babičku.“

„Jo, byl jsem hroznej parchant.“

„Ale teď sekáš latinu. A to je hlavní.“

„Jo, ale ten čas s těma lidma mi nikdo nikdy nevrátí.“

To byla bohužel smutná realita.

Kostka odklepl popel z cigarety. „Potřeboval bych od vás pomoc.“

/3/

Chvíli jsme se na sebe koukali.

Ale nic jsme neříkali.

Kostka típl cigaretu. „Co vy na to?“

„Leo, já…“ zarazil jsem se. Nadechl jsem se a vydechl. „Upřímně?“

„Jistě.“

Podrbal jsem se na bradě. „Já už tohle nedělám.“

Kostka vypadal zaraženě. „Netvrďte mi, že jste odešel do důchodu.“

„Ne, na to mám ještě pár let čas.“

„Tak co teda…“

„S touhle prací už jsem sekl. Mám teď rodinu. Přítelkyni, syna. Snažím se žít… normálně.“

„Zaplatím.“

Na stole přede mnou přistála zažloutlá obálka.

Koukal jsem na ni a nestačil jsem zírat. Jak zvláštně se některý věci obracejí. Před dvaceti lety jsem měl tohohle chlápka u výslechu. A dneska… dneska mi na stůl házel peníze a chtěl si mě najmout.

Zakroutil jsem hlavou. „O prachy nejde.“

„Tak o co teda?“

„O to, že se snažím žít normálně. Mimo svět zločinu. Slíbil jsem, že svoji rodinu budu před vším tím chránit.“

Byla to pravda.

Když Pavla otěhotněla, ujasnil jsem si některý věci. Tohle byla jedna z nich. Věděl jsem, že můžu být buď knihkupec a táta od rodiny, nebo člověk, kterej je rozkročenej mezi dvěma světy. Mezi dvěma životy. Spoustu let jsem byl to druhý. Terka na to doplácela prakticky každodenně. Neměla kvůli tomu normálního tátu. Ani normální dětství. A já věděl, že Adam tohle nesmí poznat. Chtěl jsem mu dávat lásku. Být s ním. A hlavně ho chránit.

Prostě být dobrým tátou.

Jak jen to bude možný.

Znovu jsme se na sebe podívali.

„Vám nebylo jasný, že vás chci požádat o pomoc?“

Pokrčil jsem rameny. „Bylo.“

„Tak proč jste teda přišel?“

„Protože nemám ve zvyku řešit tyhle věci přes telefon.“

„Myslel jsem si, že nemáte ve zvyku odmítat lidi, kteří potřebují pomoc.“

Nadechl jsem se. „Před pár lety bych ti ještě pomohl. Ale teď…“

„Teď jste fotr od rodiny, chápu.“

Ironický tón jsem ignoroval. Chápal jsem, že je vytočenej. Naštvanej. Ale taky jsem věděl, že to je jediná věc, kterou s tím mohl udělat.

„Jestli je to tak vážný, tak běž na policii. Můžu ti dát kontakt na kapitána Havlíka.“

„Děláte si prdel? Po tom, co mám všechno za sebou, se mám obrátit na fízly?“

„Leo,“ nadechl jsem se. „Jsi spořádanej občan. Už hezkých pár let. Vlastníš hospodu, vyděláváš. Podnik ti dobře prosperuje. Takže jestli nejedeš v nějakým šméčku, můžeš se na ně obrátit.“

Leo zakroutil hlavou. „To nejde.“

„Proč?“

„To vám nemůžu říct, jestli do toho nejdete.“

Znovu jsem se nadechl.

Cítil jsem to.

Ten boj, co jsem v sobě sváděl.

Byl to obrovskej vnitřní boj, kde spolu vedl válku slib daný sám sobě a vlastní rodině na jedný straně a na straně druhý můj buldočí naturel větřící případ a touha tahat lidi z pořádně hustýho bahna.

Dal bych si cigaretu.

Cigaretu a panáka, abych se vyklidnil a byl zase na chvíli tím starým Mlynářem. Starým Matějem Mlynářem, buldokem, co nekašle na lidi a nechá si natlouct čumák, aby pomohl druhým.

Jenže tenhle chlápek byl už dávno pryč.

Odešel do výslužby.

Místo něj tu zůstal jenom chlápek, co se chce postarat o svoji rodinu a nedopustit, aby jí někdo ublížil.

Já věděl, že to není málo.

Ale v tenhle moment se nedalo nic dělat.

„Takže mi vážně nepomůžete?“ vytrhl mě Leo z přemýšlení.

Zakroutil jsem hlavou. „Je mi to líto.“

Zvedl jsem se ze židle a nechal ho jeho osudu.

/4/

Domů jsem se vrátil překvapivě brzo.

Přesně jak jsem slíbil před odchodem.

Pavla seděla v kuchyni u stolu a pila čaj. Když mě uviděla, usmála se na mě.

Políbil jsem ji a lehce objal.

Pak jsem se posadil naproti ní.

„Dáš si něco? Mám ti něco udělat?“

„Ne, jsem v pohodě.“

„Tak jo. Ale jsi tu nějak brzo,“ poznamenala.

„Co Adam?“ změnil jsem téma hovoru.

„Adam spí.“

„To je moc dobře.“

„Matěji?“

„Ano, lásko?“

„Co se stalo?“

„Co by se mělo stát?“

Podívala se na mě přísně. Stejně přísně jako máma, když jsem provedl něco, co se jí ani za mák nelíbilo.

„No tak, šel jsi za Kostkou do lokálu. Předpokládám, že potřeboval s něčím pomoct. Určitě od tebe neočekával, že spolu budete vzpomínat na starý časy.“

„Ne, to máš pravdu. Potřeboval pomoct.“

„S čím?“

„To netuším.“

„Nebyl sdílnej?“

„On sdílnej být chtěl. Dokonce mi nabídl prachy.“

„Cože?“

„Jo. Položil přede mě na stůl obálku. Ani nevím, kolik tam bylo. Ale byla slušně naditá.“

„Položil před tebe obálku s prachama a ty ses ani nezeptal, s čím potřebuje pomoct?“

„Přesně tak.“

„Proč?“

„Protože já už tohle přece nedělám.“

„Ach ano, já zapomněla. Tehdy jsi to nezvládl, tak jsi radši to, co umíš, nechal spát.“

Pavla se na mě podívala. Asi poznala, co se mnou její věta udělala, protože se mi záhy omluvila.

„Promiň. Já to tak nemyslela.“

Povzdechl jsem si.

„Hele, já vím, že tě to žere.“

„Co myslíš, že mě žere? To, že jsem nebyl schopnej pohnout s tátovým případem? To že na mě Vlk spolíhal, ale nakonec ho skolila rakovina?“

„To není tvoje vina. Nic není tvoje vina. Na tom případu jsme dělali spolu. S tím prostě nešlo hnout.“

„Já vím.“

„Tak proč jsi kvůli tomu zahodil to, co umíš nejlíp? Měl jsi nějaký poslání. Pomáhal jsi lidem, kteří byli v nouzi. Byl jsi jejich naděje na spravedlnost.“

Spravedlnost, povzdechl jsem si.

Co to dneska znamená? Vůbec nic.

Bylo to jenom slovo.

Jako lehká holka, která dala víc tomu, kdo jí zaplatil víc chechtáků.

„Ty svůj názor asi nezměníš, co?“

„Ne, to teda nezměním. Pavlo, teď je to jiný. Máme rodinu. Máme malýho. Nechci, aby se vám něco stalo. Slíbil jsem sám sobě, že budete v bezpečí.“

„Matěji,“ chytila mě za ruku. „Já nás můžu taky ohrozit.“

„Jenže ty jsi teď v kanceláři, těžko nás ohrozíš. A kdyby se náhodou někdy něco stalo, máš za zádama celý policejní oddělení. Já mám jenom svý ruce. Chápeš ten rozdíl?“

Pavla smutně přikývla.

„To jsem rád.“

Jemně jsem ji políbil na čelo a vyrazil jsem do koupelny.

/5/

„Jak to, že nemáte nejnovější díl Panského domu? Na internetu jsem ho už viděla k objednání!“

Znovu jsem si povzdechl.

Střídavě jsem očima přelítl mezi objednávkovým systémem na monitoru a zákaznicí za pultem. Byla to dámička. Jo, lepší slovo mě pro její označení nenapadalo. Kadeře tmavých vlasů jí dopadaly na kabát, kterej ladil s minisukní a silonkami.

„To je předobjednávka,“ vysvětloval jsem znovu trpělivě.

„Takže to…“

„To znamená, že si to můžete objednat na internetu, ale dorazí vám to stejně jako k nám. Tedy až v dubnu.“

„Ale já to potřebuju hned,“ mlela si ženská svoji.

Pokrčil jsem rameny. „Je mi líto, tu knížku nevytiskneme…“

„Dobře a můžete mi tedy ukázat něco jiného?“

Obrátil jsem se na Josefínu, mladou brigádnici, která stála vedle mě jako vzdušná podpora, kdyby šlo do tuhýho a musela uklidnit situaci.

„Určitě,“ pokývala Josefína hlavou a nasadila si brýle s kulatýma obroučkama. Protáhla se kolem mě a ochotně se ujala dámičky.

Spokojeně jsem si odfrknul.

Takhle ženská byla fakt za trest.

Na druhou stranu, tohle jsem si vybral. A úplně jsem se do toho navezl, když jsme z mojí mámy udělali nejen babičku, ale občas i chůvu, aby Pavla mohla chodit na pár hodin do práce, když to bude potřeba.

Takže jsem si fakt neměl na co stěžovat.

Jenom jsem si občas říkal, že nechat si fláknout jednu do zubů by bylo jednodušší než snášet řeči takových ženských.

Dveře od krámu vrzly.

Vydaly ten starej povědomej zvuk oznamující dalšího zákazníka. Upřímně jsem doufal, že to tentokrát bude někdo normální. Někdo, s kým bych si popovídal o knížkách a něco jsem mu třeba i prodal.

Když jsme se na sebe usmáli s přicházející holkou, u srdce mě příjemně zahřálo.

Tohle bylo ještě lepší.

„Ahoj, tati.“

„Terezko, broučku.“

Objala mě a já na chvíli zapomněl na všechny starosti včetně protivné zákaznice.

„Neměl bys na mě chvilku?“

„Jasně.“

Vyrazili jsme do zadní části knihkupectví, která kombinovala sklad se zašívárnou. Cestou jsem Josefíně řekl, aby v případě nutnosti volala.

„Tak jak se všichni máte?“

Terka mě přejela pohledem.

Spokojeně se usmála.

Těžko říct, jestli to bylo kvůli tomu, že jsem měl umytý vlasy, nebo čistou a vyžehlenou košili.

„Tak nějak normálně.“

„Sekne ti to, tati.“

„Tobě taky.“

Měl jsem radost, že se vrátila ke svýmu slečinkovskýmu outfitu Rory Gilmorový. „Díky.“

„A co bráška?“

„Má se jako v bavlnce.“

„Jo, to chápu. Babička kolem něj poletuje jak víla Zvoněnka,“ usmála se a na chvíli se odmlčela.

„Tohle není bezdůvodná návštěva, co?“

„Není.“

„Děje se něco?“

„Máme ve škole teď možnost vyrazit na výměnnej pobyt do Hamburku.“

To mě překvapilo. „A ty chceš jet?“

„Ráda bych. Ale potřebuju od tebe podepsat papír.“ Podala mi obálku. „Mám to odevzdat do příštího pátku.“

„A co na to Sabina?“

„Řekněme, že nám to úplně neklape.“

„To je mi líto.“

Zakroutila hlavou. „Takovej je život.“

„Jako kdybych slyšel svoji mámu.“

Terka se pousmála. „Budu moc ráda, když mi to co nejdřív podepíšeš.“

„Dáš mi čas na rozmyšlenou?“

„Určitě,“ odpověděla jako velká holka, která už věděla, že každé rozhodnutí má svůj důsledek.

Políbila mě na tvář a zmizela ve dveřích.

Zůstal jsem tam sám společně s papírem, kterej měl rozhodnout o dalším půlroce života mojí dcery.

/6/

Máma dorazila do práce po třetí hodině.

Našla mě v kanceláři, jak sedím nad odškrtáváním faktur. Byla to jedna z těch mála činností, u který jste tu mohli při troše štěstí sedět.

Pozdravili jsme se.

Zvedl jsem se ze židle a letmo jsme se políbili.

„Alžběta už dorazila?“ zeptal jsem se.

„Přesně včas. Ta ženská je milionová chůva.“

Lehce jsem se pousmál.

To jsem opravdu rád slyšel, protože máma ještě před Adamovým narozením nechtěla o chůvě ani slyšet. Myslela si, že všechno zvládneme sami. Ale já věděl, že taková věc je nemyslitelná, zvlášť když se chtěla Pavla vrátit zpátky na oddělení.

„Ale od malýho se fakt těžko odchází. Je tak sladkej,“ rozplývala se máma. „Skoro jako ty.“

„Jenom skoro?“ zakřenil jsem se.

„Přece bys nežárlil na vlastního syna!“

„Nemám k tomu daleko,“ pousmál jsem se.

„Tak proto vypadáš tak zničeně.“

„Kvůli tomu ne,“ zaprotestoval jsem.

„Stalo se něco?“

„Věděla jsi, že Terka chce jet do Hamburku?“

„Jo.“

„A kdy jste mi to hodlaly říct?“

„Broučku, Terka bude brzo dospělá ženská. O svým životě si pomalu rozhoduje sama.“

„A?“

„To znamená, že říct ti o tý cestě bylo čistě v její režii. Do toho už jí stará bába jako já nemá co mluvit.“

Musel jsem uznat, že máma má v tomhle pravdu.

„Ty bys ji pustila?“

„Proč mladý holce bránit v tom, aby cestovala a něco viděla? Když má tu možnost. Nezapomeň, už jednou v zahraničí byla a líbilo se jí tam.“

„To máš pravdu.“

„Tak vidíš. Vůbec se tím netrap. Ale tobě vrtá hlavou ještě něco, že jo?“

„Dostal jsem nabídku.“

„Nabídku?“

„Na další kšeft.“

„Myslela jsem, že už jsi s tím skončil.“

„Já taky, ale…“

„Našlo si tě to.“

Přikývl jsem.

„Co na to říká Pavla?“

„Chce, abych dělal to, co je správný.“

„A to je?“

„Znáš Pavlu.“

„Takže chce, abys to vzal.“

„Jo.“

„A ty chceš co?“

„Nekašlat na druhý lidi. A zároveň neohrožovat svoji rodinu.“

„Neděláš u Červenýho kříže. To v tomhle případě půjde dost těžko.“

Povzdechl jsem si. To jsem si moc dobře uvědomoval.

„Je to tvůj život. Rozhodnout se musíš sám.“

„Já vím, mami.“

Slyšeli jsme, jak vrzly dveře.

Máma se na mě usmála a vyrazila nahoru.

Zabalil jsem faktury a ze skříně jsem vytáhl kabát.

Byl čas vyrazit domů.

Sotva jsem si kabát oblékl, ve dveřích se objevila máma. „To je pro tebe, Matěji.“

Nechápavě jsem se na ni podíval.

Máma poodstoupila. Za ní stál Patrik Havlík, můj švagr a šéf jindřichohradecké kriminálky.

Věděl jsem jedno, když za mnou přišel až do práce a předtím nevolal, obvykle se něco podělalo.

„Patriku, co se stalo?“ vystartoval jsem.

Patrik vešel za mnou do kanclu a zatáhl za sebou dveře.

„Potřebuju si s tebou promluvit, Matěji.“

„Jasně. Jestli budu moct, pomůžu ti. O co jde?“

Bože, prosím, ať není nic s Pavlou. Prosím. Moc tě o to prosím.

„Leo Kostka je mrtvej. Rád bych se zeptal, co jsi u něj včera dělal.“

/7/

Chvíli jsem na Havlíka tupě zíral a přemýšlel o jeho slovech. O tom, co mi před několika málo vteřinami řekl.

Leo je mrtvej.

Mrtvej.

„Jsi tu?“ mávl mi Patrik před obličejem pravačkou.

Studenej vzduch mi přejel po tváři.

„Jsem. Co se stalo?“ vzpamatoval jsem se.

„Co myslíš?“ ušklíbl se a sedl si na židli.

Nejspíš předpokládal, že to bude rozhovor na dlouhý lokte.

„Zabili ho?“

„Jo.“

„Jak k tomu došlo?“

„Někdo ho střelil do zad jako krysu.“

„Cože?“ vydechl jsem.

„Jo.“

„Kde… kdo?“

„V altánu v parku pod gymplem.“

Tam jsem to znal. Bylo to místo, kde si přes den hrály děti. A kde pak večer feťáci nakupovali matroš od dealerů a sjížděli se tam.

Přikývl jsem. „V něčem jel?“

„To mi pověz ty.“

„Já?“

„Jo. Ta holka ze Slávie uvedla, že jsi tam v den vraždy, jen pár hodin před ní, byl.“

„To je pravda.“

„Proč? Neříkej mi, že sis tam byl dát pivo.“

„Ne. Byl jsem tam za Kostkou.“

„Proč?“

„To já nevím.“

„Nekecej.“

„Nebo spíš… on si mě zavolal. Chtěl se mnou mluvit.“

„O čem?“

„To já nevím.“

Patrik zavrčel. „Nevíš?“

„Nevím. Poslal jsem ho do háje.“

„Kecáš!“

„Ne. Chtěl s něčím pomoct, ale řekl jsem mu, že už tohle nedělám.“

„No, teď už se to nejspíš nedozvíme.“

„No, to ne,“ zakroutil jsem hlavou.

V žaludku se mi pohnulo něco kluzkýho.

Do prdele! Mohl žít.

Stačilo si ho vyslechnout a případně mu pomoct. A já ho místo toho odpálkoval.

Do prdele!

„Takže fakt nic nevíš?“

„Ne.“

Havlík si povzdechl. „Do hajzlu, doufal jsem, že mi nějak pomůžeš.“

„Nepomůžu. Nemáte se čeho chytit?“

„Ale jo. Pro začátek budeme muset hledat mezi sběrateli starých bouchaček.“

„Hmm?“

„Sejmuli ho waltherem.“

„Waltherem?“ zeptal jsem se překvapeně.

Patrik se na mě zkoumavě podíval.

„Jo.“

„Takže není registrovaná?“