Ema a její kouzelná zoo
Šťastný hrošík

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Amelia Cobb

Ema a její kouzelná zoo – Šťastný hrošík – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Nejdřív se objevil zaoblený hnědý čenich a nedočkavě zavětřil. Následovaly lesklé černé oči, které v náhlém jasném světle zamrkaly. Nakonec se z bedny vybatolilo nádherné hroší mládě!

Se zvláštním poděkováním Natalii Dohertyové

Kapitola jedna

Opeření kamarádi

Ema Parkerová nabrala další hrst slunečnicových semínek a roztrousila je po zemi. Semínka při dopadu na trávu tiše zašustila. „Snídaně!“ zavolala Ema a usmála se, když se z okolních stromů sneslo hejno pestrobarevných ptáků, kteří se hladově pustili do jídla.

Bylo slunečné sobotní ráno a Ema pomáhala Alison, chovatelce ptáků v Záchranné zoo. Stály v rozlehlé voliéře plné listnatých stromů a klikatících se potůčků, kde žilo přes třicet různých druhů ptáků.

Ema s Alison už nakrmily kolibříky, tukany a andulky. Teď došly k papoušíkům a arům, kteří patřili k nejbarevnějším a nejkrásnějším ptákům v zoologické zahradě – a také k Eminým největším oblíbencům!

Ve voliéře s nimi byl i Monty – i když, jak si Ema s úsměvem pomyslela, jim zrovna moc nepomáhal. Monty byl její nejlepší zvířecí kamarád. Šlo o maličkého makiho trpasličího, nejmenšího lemura na světě, s hebkou srstí, dlouhým zatočeným ocasem a velkýma zlatýma očima. Monty měl pořád obrovský hlad, a když rozhazovaly s Alison semínka po zemi, Ema si všimla, že lemurek tajně ptákům snídani ujídá. Tiše se zahihňala, protože Monty se pokaždé rozhlédl, aby se ujistil, že ho nikdo nevidí, a teprve potom zvedl tučné slunečnicové semínko a dychtivě se do něj pustil. Lumpík jeden! pomyslela si Ema.

„Určitě se už moc těšíš na prázdniny,“ prohodila Alison při rozhazování semínek a usmála se na Emu. „Nezačínají příští týden?“

Ema přikývla. „Už se nemůžu dočkat!“ řekla. „Celých osm týdnů bez školy. Každý den můžu pomáhat se zvířaty!“

Ema nebyla pouhou návštěvnicí Záchranné zoo. Ve skutečnosti tam bydlela! Její prastrýček Horác Higgins byl slavný zoolog a badatel, který při svých výpravách potkal mnoho zvířat, jež potřebovala bezpečné a příjemné místo k životu, a proto se pro ně rozhodl vybudovat zoologickou zahradu. Emina maminka Lucy pracovala v zoo jako veterinářka. Když byla Ema maličká, Lucy se s ní nastěhovala do domku na kraji areálu, takže vyrůstala obklopená zvířaty. Ema zvířata zbožňovala a sama chtěla být jednou veterinářka. Věděla, jaké má štěstí, že bydlí na tak úžasném místě.

„Emo, skočím do skladu pro další pytlík zrní,“ oznámila jí Alison. „Hned jsem zpátky!“

„Jasně,“ odpověděla Ema, „počkám tady.“

Sotva Alison vyšla z voliéry, Ema za sebou uslyšela rozzlobené skřehotání a otočila se, aby zjistila, co se děje.

Rozpustilý lemurek si stále pochutnával na semínkách – a jeden z ptáků, zářivě zelený papoušík Cyril, si toho všiml! Po jeho zaskřehotání Monty popadl ještě jedno semínko, a když k němu Cyril zamířil, rychle vyskočil Emě na rameno.

„Monty, ty už jsi přece snídal,“ pokárala Ema svého kamaráda. „Tahle semínka a zrní jsou pro Cyrila a jeho kamarády!“

„Jenže já mám ještě trochu hlad, Emo,“ vysvětlil Monty s plnou pusou. „Navíc slunečnicová semínka zbožňuju! A taky dýňová semínka, banány… jo, a borůvky a arašídy…“

Ema se zahihňala, když jí Monty vyjmenovával, co všechno mu chutná – byla toho spousta! „Už dost,“ zarazila ho. „A omluv se Cyrilovi.“

„Promiň, Cyrile,“ zabrblal Monty. Papoušík zatřepotal křídly, aby Montymu naznačil, že jsou pořád kamarádi.

To, že Ema bydlela v Záchranné zoo, nebyla její jediná zvláštnost. O svých šestých narozeninách zjistila, že má speciální nadání: dokázala mluvit se zvířaty! Bylo to ale tajemství, o kterém nikdo jiný nevěděl – dokonce ani její maminka nebo prastrýček Horác. Ema si vždycky dávala pozor, aby se svými zvířecími kamarády nemluvila, když u toho byli další lidé.

Vtom někdo otevřel branku voliéry a vešel dovnitř. „Ahoj, mami!“ zavolala Ema a zamávala na maminku. „Jdeš se podívat na Ruby?“

Lucy měla stejně tmavé a vlnité vlasy jako její dcera, ale většinou je nosila svázané do culíku. Kolem krku jí visel stetoskop a přes rameno měla přehozenou svoji speciální veterinářskou brašnu. „Ahoj, zlato,“ zavolala na Emu zpátky. „Ano – potřebuju se ujistit, že se mu to křídlo dobře hojí.“

Ruby byla ara arakanga s nádherně zářivě červeným, žlutým a modrým peřím. Když před dvěma týdny foukal silný vítr, ulomila se z jednoho stromu větev a při pádu zranila Ruby křídlo. Lucy ji chodila kontrolovat každý den.

Dnes ráno seděla Ruby na nízké větvi a Lucy jí opatrně nadzvedla poraněné křídlo, aby si ho mohla prohlédnout.

„Je to lepší?“ zeptala se Ema ustaraně.

Lucy přikývla. „Naštěstí si to křídlo nezlomila – to by bylo mnohem horší. Má ho jen pohmožděné a bolavé. Ale zdá se, že se dobře hojí. Za týden až dva bude Ruby zase létat.“

„Super!“ zajásala Ema. Věděla, jak moc Ruby chybí, že nemůže s kamarády poletovat po rozlehlé voliéře „Právě včas na letní prázdniny,“ dodala. „Aspoň za ní budu moct každý den chodit.“

Lucy na okamžik zaváhala a pak znovu rychle přikývla. „Ano, to je skvělé,“ přisvědčila, ale nepodívala se Emě do očí. „Už se budu muset vrátit do nemocnice – za chvíli nám přivezou léky, a tak musím zkontrolovat, jestli přišlo všechno, co jsme objednali. Uvidíme se doma, zlato.“

„Jasně,“ odpověděla Ema, jenže maminka už s ustaraným výrazem spěchala ven z voliéry. „Monty, všiml sis toho?“ zeptala se. „Máma se chovala nějak divně.“