Přeložila:

ZUZANA ĽALÍKOVÁ

Elle Kennedy: Návrh

Vydání druhé

Copyright © 2015 by Elle Kennedy

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2022 jako svou 2568. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Deal vydaného v roce 2015

Český překlad © 2016 a 2022 Zuzana Ľalíková

Odpovědná redaktorka Renata Heitelová

Korektorka Marie Kejvalová

Ilustrace na přebalu © 2022 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2022 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1984-1 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1985-8 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2022

Elle Kennedy

NÁVRH

Cyklus Off-Campus 1

1. kapitola

Hanna

Nemá ani páru, že existuju.

Pomilionté za poslední třičtvrtěhodinku se pokradmu zadívám na Justina Kohla. Je tak hezký, až nemůžu dýchat. I když bych asi měla vymyslet vhodnější popis – kluci, s kterými se kamarádím, tvrdí, že muži nemají moc rádi, když se o nich říká, že jsou hezcí.

Jak jinak mám ale popsat jeho drsné rysy a hluboké hnědé oči? Dneska má na hlavě baseballovou čepici, ale vím, co má pod ní: husté hnědé vlasy, takové, co vypadají, že jsou na dotek jak tekuté hedvábí, a nejradši byste do nich hned zabořili všechny prsty.

Za pět let od toho dne, kdy mě znásilnili, se mi srdce rozbušilo jen pro dva kluky.

Ten první mě pustil k vodě.

A toho druhého ani nezajímám.

Za katedrou přednáškové auly právě profesorka Tolbertová pronáší řeč na téma: Jsem z vás zklamaná. Je to třetí takový proslov za posledních šest týdnů.

Žádné překvapení, když dobrých sedmdesát procent třídy dostalo v průběžném testu tři minus nebo i horší známku.

Já? Já jsem zabodovala. A lhala bych, kdybych tvrdila, že mě ta obrovská červená jednička u hlavičky testu nepřekvapila. Přitom jsem jenom do těch řádků načmárala sáhodlouhé bláboly.

Filozofická etika měla být dávačka. Profesor, který ji dřív vyučoval, vždycky rozdával testy, v kterých stačilo zakroužkovat správnou odpověď, a závěrečná „zkouška“ se skládala z eseje o nějakém morálním dilematu a dotazu, jak byste se k němu postavili vy osobně.

Jenže profesor Lane dva týdny před začátkem semestru zemřel na infarkt. Slyšela jsem, že ho jeho uklízečka našla na podlaze koupelny – úplně nahatého. Chudák chlap.

Naštěstí však (ano, ten sarkasmus slyšíte správně) Laneovy přednášky převzala Pamela Tolbertová. Je na Briarově univerzitě nová a patří přesně mezi ty profesory, kteří vyžadují, abyste uvažovali, propojovali vědomosti a „zavrtali“ se do tématu. Kdyby tohle byl film, ona by byla mladá ambiciózní učitelka, která nastoupí na zapadlou státní školu s mizernou pověstí, aby inspirovala místní grázlíky, a najednou všichni odhazují kalašnikovy a berou do ruky tužky a závěrečné titulky vám ještě radostně sdělí, jak všichni zaváleli a dostali se na Harvard nebo kam. A Oscara získává Hilary Swanková.

Jenže tohle není film, a tak to jediné, k čemu svoje studenty Tolbertová inspiruje, je čirá a nefalšovaná nenávist. A navíc ta ženská upřímně nechápe, proč ve svých hodinách nerozdává samé jedničky.

Malá nápověda – asi proto, že pokládá otázky, jaké doktorandi řeší ve svých dizertačkách.

„Jsem ochotna se domluvit na opravném termínu s kýmkoli, kdo dostal známku horší než tři minus.“ Tolbertová nakrčí nos, jako by nemohla pochopit, proč je to vůbec nutné.

To slovo, které právě použila – ochotna ? Jo, přesně tak. Slyšela jsem, že si na ni spousta studentů stěžovala svým poradcům, a mám takový pocit, že ji vedení školy donutilo k tomu, aby nabízela možnost opravy. Briarovu univerzitu to neukazuje v moc dobrém světle, když z nějakého předmětu víc než půlka posluchačů propadá, a to nejen flákači. I jedničkáři jako Nell, která tu nasupeně sedí vedle mě, ten průběžný test pohnojili.

„Těm z vás, kteří se rozhodnou test zopakovat, budou obě známky zprůměrovány. Pokud dostanete z opravného testu horší známku, bude vám ponechána známka z prvního testu,“ prohlásí Tolbertová.

„Nemůžu uvěřit, že máš za jedna,“ šeptne mi Nell.

Vypadá tak naštvaně, až je mi jí skoro líto. Nell a já sice nejsme nejlepší kámošky, ale od začátku semestru sedíme vedle sebe, tak se docela známe. Chce být lékařkou a vím, že pochází z rodiny, v které na úspěchu záleží a která by ji vyválela v dehtu a peří, kdyby se o jejím výsledku dozvěděla.

„Ani já tomu nemůžu uvěřit,“ zašeptám. „Fakt ne. Přečti si moje odpovědi. Je to jenom hromada plků.“

„No, docela bych si je přečetla.“ Teď zní skoro nedočkavě. „Zajímalo by mě, co ta tyranka považuje za odpověď hodnou jedničky.“

„Naskenuju ti to a ještě dneska ti to pošlu do e-mailu,“ slíbím.

Jakmile Tolbertová ohlásí konec hodiny, celou aulu zaplaví úlevný šepot. Studenti zavírají notebooky, uklízejí sešity do batohů a zvedají se ze židlí.

Justin Kohl se zastaví u dveří, s někým mluví a já od něj nemůžu odtrhnout pohled. Je prostě krásný.

Už jsem se zmínila o tom, jak je krásný?

Dlaně se mi potí, a to jenom koukám na jeho pohledný profil. Je letos na Briaru nový, ale nevím, z které vysoké sem přišel. Nemarnil čas a hodně rychle se stal hvězdou univerzitního fotbalového týmu. Není ale jako ostatní sportovci na škole. Nevykračuje si to po škole stylem „jsem dar, který Bůh seslal tomuto světu“, ani nemá každý den zavěšenou na paži jinou holku. Viděla jsem ho, jak se směje a vtipkuje se spoluhráči, ale působí přitom inteligentně a rozvážně. Jsem si jistá, že je toho v něm víc, než se zdá. A o to zoufaleji ho chci poznat.

Nejsem obvykle na sportovce vysazená, ale z pomyšlení na tohohle konkrétního fotbalistu mi přestává fungovat mozek.

„Už zas zíráš.“

Nellin hlas mě probere, hned zrudnu. Už víckrát mě přistihla, jak nad Justinem skoro slintám, a je jednou z mála, komu jsem přiznala, že se mi líbí.

Ví to i moje spolubydlící Allie, ale ostatní kamarádi? Fakt ne. Většina z nich se zabývá hudbou nebo divadlem, jsme taková umělecká banda. Nebo možná emo. Krom Allie, která už od prváku střídavě chodí a nechodí s klukem z bratrstva, moji kamarádi elitu školy rádi drbou. Obvykle se k nim nepřidávám (ráda si říkám, že klepy jsou pod moji úroveň), ale… řekněme si to na rovinu: většina oblíbenců jsou pěkní kreténi.

Dokonalý příklad: Garrett Graham, další sportovec ve třídě. Ten kluk si po škole vždycky vykračuje, jako by mu to tady patřilo. Ale asi je to tak trochu pravda. Stačí mu lusknout prsty a po jeho boku se objeví holka, co se nemůže dočkat trochy pozornosti. Nebo mu skočí do klína. Nebo mu rovnou strčí jazyk do krku.

Dneska ale jako frajer moc nevypadá. Skoro všichni už odešli, i Tolbertová je pryč, ale Garrett dál sedí na místě, před sebou ten test a jenom zatíná pěsti.

Asi taky prolítl, ale nedokážu ho litovat. Briar proslavily dvě věci – hokej a fotbal, což není žádné překvapení, když uvážíte, že Massachusetts je domovem fotbalového týmu Patriotů a hokejových Medvědů. Sportovci, kteří hrají za Briar, skoro vždycky po promoci nastoupí k profíkům a během studia jim všichni všechno nosí na stříbrném podnosu – včetně známek.

Takže jo, no, možná je to ode mě trochu ošklivé, ale jsem docela ráda, že Tolbertová krom ostatních studentů potápí i kapitána hokejového týmu, který přinesl škole mistrovský titul.

„Zajdeme na kafe?“ zeptá se mě Nell, když si sbírá svoje knihy.

„Nemůžu. Za dvacet minut zkoušíme.“ Vstanu, ale ke dveřím s ní nejdu. „Jdi napřed. Chci si nejdřív zkontrolovat rozvrh. Nemůžu si vzpomenout, kdy mám další seminář.“

Další „výhoda“, proč chodit na hodiny Tolbertové – kromě klasických přednášek máme povinné i dva půlhodinové semináře týdně. Plusem je, že je vede asistentka přednášející Dana, a ta má všechno, co Tolbertové chybí. Například smysl pro humor.

„Dobře,“ kývne Nell. „Tak zatím.“

„Měj se,“ rozloučím se s ní.

Když mě Justin uslyší, zastaví se mezi dveřmi a otočí se.

Ach. Můj. Bože.

Okamžitě rudnu. Tohle je poprvé, co se na sebe díváme, a netuším, co mám dělat. Mám říct ahoj? Zamávat? Usmát se?

Nakonec ho jenom pozdravím pokývnutím hlavy. Tak . Pohoda, klídek, jak se sluší a patří na vzornou třeťačku.

Srdce mi poskočí, když povytáhne koutek rtů a pousměje se. Pokývne mi a pak už je pryč.

Zírám na prázdné dveře. Srdce mi asi z toho kvaltu co nevidět vybuchne, protože no páni. Šest týdnů jsme spolu dýchali stejný vzduch téhle nacpané auly a teď si mě konečně všiml.

Kéž bych jenom měla odvahu, abych se za ním vydala. A možná ho třeba pozvala na kafe. Nebo na večeři. Nebo na čaj o páté – počkat, chodí vůbec lidé našeho věku na čaj o páté?

Jenže nohy jako by se mi propadly do naleštěné podlahy.

Protože jsem zbabělec. Jo, naprostá poseroutka. Děsím se, že odmítne, ale ještě víc se bojím, že mi řekne ano.

Když jsem nastupovala na školu, byla jsem naprosto v pohodě. Všechny problémy jsem si vyřešila, moje ostražitost poklesla. Byla jsem připravená začít znovu randit, a taky jsem randila. Chodila jsem s několika kluky, ale krom bývalého přítele Devona ve mně žádný z těch kluků neprobudil to, co Justin Kohl, a to mě děsí.

Jeden krůček za druhým.

Jasně, jeden krůček za druhým. To mi moje terapeutka často opakovala a nemůžu popřít, že mi ta rada hodně pomohla. Soustřeď se na jednotlivá malá vítězství, radila mi vždycky Carole.

Takže… dnešní vítězství… Kývla jsem na Justina a on se na mě usmál. Příští hodinu se na něj možná taky usměju. A na té další mu možná nadhodím to kafe, nebo třeba večeři nebo ten čaj o páté.

Zhluboka se nadechnu a vydám se chodbou s myšlenkami na to dosažené vítězství, jakkoli mrňavé.

Jeden krůček za druhým.

Garrett

Já to nedal.

Já to do hajzlu nedal.

Patnáct let rozdával Timothy Lane jedničky jak na běžícím pásu. A sotva si jeho předmět zapíšu já? Lane je kaput a já vyfasuju Pamelu Tolbertovou.

Je to oficiální. Ta ženská je můj úhlavní nepřítel. Jen při pohledu na to její kudrlinkové písmo – kterým popsala snad každý volný centimetr čtvereční na okrajích mýho testu – mám před očima rudo a nejradši bych ten papír roztrhal na cáry.

Z ostatních předmětů mám většinou samý jedničky, a teď tu mám najednou z filozofický etiky kuli. K tomu tři plus ze španělský historie a můj průměr spadl na tři minus.

Potřebuju průměr alespoň tři plus, abych mohl dál hrát hokej.

Obvykle nemám s dobrým průměrem žádný problém. I když si ostatní myslí něco jinýho, nejsem žádný blbec. Ale vůbec mi nevadí, že si to o mně lidi myslí. Zvlášť holky asi bere představa, že je vojede tupej namakanec, kterej je dobrej jenom na to jedno, ale já stejně nehledám nic vážnýho, takže mi naprosto vyhovuje užít si občas s holkou, co po mně chce jenom mýho ptáka. Mám tak aspoň čas soustředit se čistě na hokej.

Ale žádný hokej už nebude, jestli si nevylepším tuhle známku. Na Briaru je pitomá jedna věc. Náš děkan vyžaduje jenom ty nejlepší výsledky – studijní i sportovní. Ostatní školy možná mají ke sportovcům trochu laxnější přístup, na Briaru ale vládne politika nulové tolerance.

Zasraná Tolbertová. Mluvil jsem s ní před přednáškou, chtěl jsem se s ní domluvit na nějakých úkolech navíc, který by mi zlepšily známku. A ona tím svým nosovým hlasem prohlásila, abych se účastnil seminářů a přidal se k nějaké studijní skupině. Obojí jsem už udělal. Takže jestli nenajdu nějakýho šprta, co by si na obličej nasadil moji masku a udělal za mě opravný test… jsem v háji.

Otráveně zavrčím. Koutkem oka najednou zahlédnu, jak sebou někdo překvapeně škubne.

I já sebou trhnu, protože jsem si doteď myslel, že se ve svým trápení utápím o samotě. Ale zůstala tu se mnou holka, která sedává vzadu, a teď jde uličkou ke katedře.

Mandy?

Marty?

Nevzpomínám si, jak se jmenuje. Asi jsem se jí na jméno nikdy nezeptal. Je ale hezká. Zatraceně hezčí, než jsem si myslel. Pěkná tvář, tmavé vlasy, sakra dobrý tělo… Jak to, že jsem si doteď nevšiml, jak má skvělý tělo?

Teď už si toho ale všímám. Upnuté džíny jí obepínají malý kulatý zadek, který skoro křičí „zmáčkni mě“, a svetr s výstřihem do V zdůrazňuje, že na to pod ním si vážně stěžovat nemůže. Nemám ale příležitost ji moc dlouho obdivovat, protože mě přistihne, jak na ni zírám, a zamračí se.

„Všechno v pořádku?“ zeptá se a upře na mě oči.

Něco zamumlám. Teď zrovna nemám náladu se vybavovat.

Povytáhne obočí. „Promiň, to měl být nějaký cizí jazyk?“

Stočím test do ruličky a odsunu se i se židlí od stolu. „Řekl jsem, že jo, všechno v pořádku.“

„Tak dobře.“ Pokrčí rameny a dál schází po schodech.

Když zvedne desky, na kterých je rozvrh našich seminářů, hodím na sebe bundu s logem briarského hokejového týmu, papír s tím mizerným testem strčím do batohu a ten zavřu.

Tmavovláska se už vrací uličkou zpátky. Mona? Molly? Její jméno bude začínat na M, tím jsem si jistý, ale zbytek fakt netuším. V ruce drží svůj test, ale ani se nepokusím na něj podívat. Předpokládám, že propadla stejně jako všichni ostatní.

Nechám ji projít kolem sebe a pak se vydám po schodech za ní. Klidně si můžete myslet, že jsem takový gentleman, ale to by byla lež. Jenom se jí chci znovu podívat na zadek, protože ho má zatraceně sexy, a teď, když jsem ho už viděl, se rád podívám i podruhé. Jdu za ní k východu a najednou si uvědomím, jak je malá – jsem jeden schod pod ní, a přesto jí vidím na temeno.

Ve dveřích najednou zakopne a všechny knihy jí vypadnou z ruky.

„Do háje. Jsem fakt nešika.“

Padne na kolena a stejně tak já, protože navzdory svému předchozímu prohlášení se umím chovat jako gentleman, když chci, a gentlemani pomáhají holkám sesbírat jejich knihy.

„To nemusíš. Zvládnu to sama,“ namítne.

Ale to už mám v ruce její test, a když uvidím její známku, zírám na ni s pusou dokořán.

„Nekecej. Ty máš za jedna?“ zeptám se nevěřícně.

Skoro omluvně se usměje. „No, jo. A přitom jsem myslela, že jsem to úplně projela.“

„Ty bláho.“ Jako by se přede mnou zjevil Stephen Hawking a před nosem mi mával soupisem všech tajemství vesmíru. „Můžu si přečíst, cos odpověděla?“

Znovu povytáhne obočí. „Trochu drzý, nemyslíš? Ani se neznáme.“

Obrátím oči v sloup. „Nechci po tobě, abys shodila hadry, kotě. Jenom se chci podívat na tvůj test.“

„Kotě? Nejenže jsi drzý, ale ještě nějak moc sebevědomý.“

„Dala bys přednost tomu, abych ti říkal slečno? Nebo snad madam? Říkal bych ti jménem, ale neznám ho.“

„Jak jinak.“ Povzdechne si. „Jsem Hanna.“ Pak se významně odmlčí. „Garrette.“

Fajn, tak jsem se s tím M malinko sekl.

Neujde mi ale, jak moje jméno zdůraznila, jako by tím chtěla říct: Cha! Já tvoje jméno znám, debile!

Sebere si zbytek knih a vstane, ale test jí nevrátím. Místo toho se narovnám a začtu se. Kuráž mi dává sbohem a šáteček, protože jestli chce Tolbertová takhle důkladné odpovědi, tak jsem totálně v háji. Historii jsem si jako hlavní obor vybral z jednoho prostého důvodu – umím to s fakty. Černá a bílá. Tohle se stalo tehdy a tehdy a výsledkem bylo tohle.

Hanniny odpovědi jsou snůška teoretických keců a úvahy o tom, jak by jednotliví filozofové pojali různý morální dilemata.

„Díky.“ Vrátím jí test a zaháknu si palce za opasek džín. „Hele, poslyš. Napadlo mě… jestli bys třeba… mohla…“ Pokrčím rameny. „Víš jak…“

Rty jí cuknou, jak se snaží nesmát. „No, to tedy nevím jak.“

Vydechnu. „Budeš mě doučovat?“

V zelených očích – je to ta nejtmavší zelená, jakou jsem kdy viděl, obklopená hustými černými řasami – se mihne překvapení, které během vteřiny přejde do skeptického mračení.

„Zaplatím ti,“ dodám rychle.

„Aha. Hm. No, jo, určitě bych si nechala zaplatit, ale…“ Zavrtí hlavou. „Promiň. Nejde to.“

Potlačím zklamání. „Ale no tak, pomoz mi. Jestli zvořu i opravný test, můj průměr půjde do hajzlu. Prosím.“ Blýsknu po ní úsměvem, tím, při kterým se mi v tvářích objeví dolíčky a kterýmu zatím žádná holka neodolala.

„Tohle obvykle zabírá?“ zeptá se zvědavě.

„Co?“

„Ten tvůj rádoby roztomilý škleb. To obvykle na holky zabírá?“

„Jo, vždycky,“ odpovím bez zaváhání.

„Skoro vždycky,“ opraví mě. „Podívej, mrzí mě to, ale fakt na to nemám čas. Už tak mám co dělat, abych zvládla školu a práci, a když se teď blíží zimní recitál, budu mít ještě míň volného času.“

„Zimní recitál?“ zopakuju nechápavě.

„No jo, já zapomněla. Jak se to netýká hokeje, tak tě to nezajímá.“

„Koukám, že předsudky vládnou světu, co? Ani mě neznáš.“

Vteřinu je ticho, pak si povzdechne. „Studuju zpěv. Na fakultě se dvakrát ročně konají soutěžní vystoupení, vždycky v zimě a na jaře. Vítěz získá stipendium ve výši pěti tisíc dolarů. Je to docela důležitá událost. Ze všech koutů země dorazí lidi, kteří mají v oboru dobré jméno. Agenti, producenti, lovci talentů… Takže i když bych ti moc ráda pomohla –“

„Tak nepomůžeš,“ pochopím. „Přijde mi, jako bys se mnou ani nechtěla vůbec mluvit.“

Jenom pokrčí rameny a já skoro vyletím z kůže. „Musím jít, mám zkoušku. Mrzí mě, že v tomhle předmětu propadáš, ale jestli ti to zlepší náladu, tak propadají i všichni ostatní.“

Přimhouřím oči. „Ty ale ne.“

„Já za to nemůžu. Tolbertové se asi ty moje kecy líbí. Je to holt můj dar.“

„No, já bych ten dar bral. Prosím, můj mistře, nauč mě, jak napsat ty správný kecy.“

Ještě dvě vteřiny a padnu před ní na kolena a začnu žadonit, ale ona už vychází ze dveří. „Víš, že je tu na to studijní skupina? Můžu ti dát číslo na –“

„Už v tý skupině jsem,“ přiznám.

„Aha. No, tak v tom případě ti víc nepomůžu. Hodně štěstí s tím opravným testem. Kotě.“

Vyjde ze dveří. Jenom za ní rozčarovaně zírám. Neuvěřitelný. Každá jiná holka na škole by si klidně usekla ruku, aby mi mohla pomáhat. Ale tahle? Ta zdrhá, jako kdybych po ní chtěl, aby zabila kočku, ať máme co obětovat Satanovi.

A teď jsem zpátky tam, kde jsem byl, než mi Hanna-bez-M dala tu malou špetku naděje.

Totálně v háji.

2. kapitola

Garrett

Když se po setkání se studijní skupinou vrátím domů a vejdu do obývacího pokoje, vidím, že moji spolubydlící jsou namol. Konferenční stolek přetéká prázdnými i neotevřenými plechovkami od piva, mezi nimi vyčnívá poloprázdná flaška Jacka Danielse, která, jak vím, patří Loganovi, protože ten vyznává filozofii „pivo je pro posery“. Jeho slova, ne moje.

Logan a Tucker právě zapáleně soupeří ve videohře Ice Pro, oči mají přilepený k ploché televizi a zuřivě cloumají ovladačem. Logan si všimne, že stojím ve dveřích, a ta vteřina rozptýlení se mu vymstí.

„Jo! Tak se to dělá!“ zařve Tucker, když se jeho obránci podaří obelstít Loganova brankáře a na obrazovce se rozsvítí cedule hlásící změnu skóre.

„Do prdele!“ Logan zastaví hru a hodí po mně naštvaným pohledem. „Co se sakra děje, Gare? Teď jsem to kvůli tobě podělal.“

Neodpovím, protože tentokrát rozptýlí něco mě – napůl nahatý páreček, co se líbá v rohu pokoje. Dean je zas ve svém živlu. Do půl pasu nahý a bosý sedí rozvalený v křesle, na sobě obkročmo blondýnu, která má jenom černou krajkovou podprsenku a nohavičkové kalhotky a tře se mu o rozkrok.

Přes rameno té holky na mě Dean tmavě modrýma očima mrkne. „Grahame! Kdes byl, kámo?“ protáhne.

Než mu stihnu na jeho opileckým hlasem zamumlanou otázku odpovědět, už zas líbá tu bloncku.

Kdovíproč si Dean dává dostaveníčka kdekoli, jenom ne ve svojí ložnici. Jako fakt. Kdykoli se otočím, je uprostřed nějakých prasečinek. Na kuchyňské lince, na gauči v obývacím pokoji, na jídelním stole – ten kluk to dělal snad na každém centimetru čtverečním domu, v kterém spolu my čtyři bydlíme mimo kampus. Je to děvkař a vůbec se za to nestydí.

Pravda, sám nemám co mluvit. Nejsem žádný mnich, stejně tak ani Logan a Tuck. Co na to mám říct? Prostě hokejisti jsou zatraceně nadržený. Když nejsme na ledě, obvykle nás najdete, jak si užíváme s fanynkou. Nebo dvěma. Nebo i třema, jak se nechal vidět Tucker loni na silvestra.

„Už snad hodinu ti píšu esemesky,“ oznámí mi Logan.

Jeho široká ramena se nahrbí, když se natáhne po flašce whisky na konferenčním stolku. Logan je zatraceně dobrý obránce, jeden z nejlepších, s kterými jsem kdy hrál, a taky je to ten nejlepší kámoš, jakýho jsem si mohl přát. Jeho křestní jméno je John, ale všichni mu říkáme Logane, protože je tak snazší ho odlišit od Tuckera, který se taky křestním jmenuje John. Dean je naštěstí Dean, takže mu nemusíme říkat jeho sáhodlouhým příjmením Heyward-Di Laurentis.

„Jako fakt, kdes sakra byl?“ zavrčí Logan.

„Se studijní skupinou.“ Popadnu ze stolku plechovku piva a odtrhnu víčko. „Co je to velký překvapení, o kterým jsi mi pořád psal?“

Vždycky poznám, jak je Logan nadrátovanej, stačí se mi podívat na to, jak v textovkách mrví gramatiku. A dneska musel být na totálku, protože jsem si musel zahrát na Sherlocka, abych jeho zprávy rozluštil. Přkvápk znamenalo překvápko. Hnsedovl mi trvalo rozluštit o něco dýl, ale myslím, že to má znamenat hned se sem doval. Ale kdo ví, psal to Logan.

Z gauče se na mě zakření tak zeširoka, až se divím, že se mu neutrhla čelist. Ukáže palcem ke stropu a řekne: „Jdi nahoru a uvidíš.“

Přimhouřím oči. „Proč? Kdo je tam?“

Logan se uchechtne. „Když ti to řeknu, už to nebude překvapení.“

„Proč mám pocit, že v tom máš prsty?“

„Ježíši,“ ucedí Tucker. „Ty nám, koukám, fakt důvěřuješ, Gare.“

„Říká parchant, co mi první den semestru schoval v ložnici živýho mývala.“

Tucker se zazubí. „Ale no tak, Bandita byl přece roztomilej. Byl to můj dárek pro tebe, víš, na přivítanou.“

Ukážu mu prostředník. „Jo, no, toho tvýho dárku se pak fakt těžko zbavovalo.“ Teď se zamračím, protože si vzpomenu, jak bylo potřeba tří chlapů z odchytovky, aby z mýho pokoje toho mývala dostali.

„Proboha,“ zavrčí Logan, „tak už jdi nahoru. Věř mi, pozdějc nám poděkuješ.“

Vědoucí pohledy, které si kluci vymění, trochu zklidní moje podezření. Ale jenom trochu. Nepolevím tak snadno v ostražitosti, a už vůbec ne v blízkosti těchhle debilů.

Cestou si ukradnu dvě další plechovky s pivem. Během sezóny moc nepiju, ale trenér nám dal týden volna, abychom měli čas na studium na polosemestrální testy, a ještě pořád máme před sebou dva dny svobody. Moji spolubydlící, ti zatracení šťastlivci, dokážou vypít klidně dvanáct piv a druhý den hrát jak mistři. Ale já? I jenom lehká špička mi druhý den ráno způsobí těžkou migrénu, takže na ledě bývám nepoužitelnej jak batole v prvních bauerskách.

Jak zas začneme trénovat šestkrát týdně, moje spotřeba alkoholu klesne na obvyklých jedno ku pěti. Jedno pivo večer po tréninku, pět po zápasu. Toho se držím za všech okolností.

Chci co nejlíp využít veškerý čas, který mi zbývá.

Vyzbrojen pivy zamířím do patra a do svého pokoje. Do hlavní ložnice. Neváhal jsem vytáhnout kartu „jsem váš kapitán“, abych si ten pokoj urval pro sebe, a věřte mi, za tu hádku se spoluhráči mi to rozhodně stálo. Dvěma slovy: vlastní koupelna.

Dveře jsou pootevřené a pohled skrz štěrbinu ve mně znovu vybudí prvotní podezřívavost. Opatrně nakouknu nad dveře, jestli nad nimi není nastražený kýbl s krví, pak do dveří jemně šťouchnu. Podvolí se a já vejdu dovnitř, připravený i na přepadení.

A to mě uvnitř čeká.

I když spíš vizuální, protože, sakra, ta holka na mojí posteli vypadá, jak kdyby vypadla z katalogu na spodní prádlo Victoria’s Secret.

Hele, jsem chlap. Nevím, jak se říká ani půlce z toho, co má na sobě. Vidím bílou krajku, růžový mašličky a spoustu holý kůže. A to mi stačí ke štěstí.

„Trvalo ti to dost dlouho,“ hodí po mně Kendall sexy úsměvem, který říká: Brzy ti udělám moc dobře, kovboji, a můj pták na to okamžitě zareaguje, zip se mi napne. „Ještě pět minut a vzdala bych to.“

„Takže jsem přišel včas.“ Sjedu pohledem po těch hadříkách, co má na sobě, a v puse se mi seběhnou všechny sliny. Zavrčím: „Kotě, tohle celý je jenom pro mě?“

Její modré oči svůdně potemní. „To se vsaď, ty hřebče.“

Je mi jasný, že zníme jak postavy z toho nejlacinějšího porna. Ale no tak, když chlap vejde do ložnice a najde v ní ženskou, co vypadá takhle? Tak je ochotnej zahrát jakoukoli kýčovitou scénu, co si ta holka zamane, i kdyby to znamenalo, že by měl předstírat, že přijel s dovážkou pizzy pro nadrženou mámu od rodiny.

S Kendall jsme si to poprvý rozdali v létě, spíš proto, že jsme si byli tak nějak po ruce. Byli jsme přes prázdniny ve stejné oblasti. Párkrát jsme si zašli do baru, jedno vedlo k druhýmu, a než jsem se nadál, rozdával jsem si to s holkou z dívčího spolku. Ani ne v půlce semestru to mezi námi vyšumělo do ztracena a až na občasný lechtivý textovky jsem Kendall do dneška neviděl.

„Napadlo mě, že by ses možná chtěl trochu zabavit, než zas začnou tréninky,“ prohlásí a pěstěnými nehty si pohrává s maličkou růžovou mašličkou v prostředku podprsenky.

„To tě napadlo správně.“

Na rtech se jí objeví úsměv, když se zvedne na kolena. Sakra, skoro jí z tý prťavý krajkový věci, co má na sobě, vypadla prsa. Vábivě na mě nakrčí prst. „Pojď sem.“

Nemarním čas. Protože – opakuju – jsem chlap.

„Myslím, že toho máš na sobě nějak zbytečně moc,“ poznamená, pak mě vezme za pas a rozepne mi knoflík. Zatáhne za zip a o vteřinu později má v čekající ruce můj penis. Týdny jsem nepral, a dokud se k tomu nedokopu, musím chodit naostro, ale z jejího rozpáleného pohledu je mi jasný, že jí nepřítomnost boxerek vůbec nevadí.

Když mě vezme do ruky, zasténám. Jo, přesně tak. Není nic lepšího, než když na svým ptáku cítíte ženskou ruku.

Ne, beru to zpátky. Teď nastoupil do hry její jazyk, a to je, do háje, mnohem příjemnější než její ruka.

O hodinu později leží Kendall vedle mě, hlavu na mojí hrudi. Její spodní prádlo a moje oblečení leží poházený na podlaze ložnice spolu s dvěma prázdnými balíčky od kondomu a lahvičkou lubrikantu, který jsme ani nepotřebovali.

Z tohohle tulení nemám moc dobrý pocit, ale těžko ji ze sebe můžu shodit a přikázat jí, aby vypadla, když si s tímhle sváděním dala zjevně hodně práce.

Ale ani z toho nemám dobrý pocit.

Ženský přece neutrácejí majlant za drahý spodní prádlo kvůli jedný rychlovce, ne? Hlavou mi bleskne odpověď: Ne, to neutrácejí. Kendallina následující slova moje nepříjemný domněnky potvrdí.

„Chyběls mi, zlato.“

Moje první myšlenka je do háje.

Moje druhá myšlenka je proč?

Celou dobu, co jsme se scházeli, se Kendall vůbec nesnažila mě poznat jako člověka. Když spolu zrovna nešoustáme, mluví v jednom kuse jenom o sobě. Vážně mám takový dojem, že se mě od chvíle, co jsme se potkali, nezeptala na jedinou osobní věc.

„Hm…“ Nevím, co na to říct, aby to neobsahovalo slova tys, mi, taky a chyběla. „Měl jsem moc práce, však víš, písemky.“

„No jasně, vždyť chodíme na stejnou školu. I já se učila.“ Teď už zní docela napruženě. „Chyběla jsem ti?“

Do prdele. Co jí mám na tohle říct? Lhát jí ale nebudu, protože tím bych ji vodil za nos. Ale nemůžu být ani takový necitlivý hovado a přiznat, že od chvíle, co jsme se spolu vyspali naposledy, jsem si na ni ani nevzpomněl.

Kendall se posadí a přimhouří oči. „Stačí odpovědět ano, nebo ne, Garrette. Chyběla jsem ti?“

Hodím pohledem k oknu. Jo, jsem v prvním patře a právě uvažuju, že vyskočím z toho podělanýho okna. Přesně tak moc se chci vyhnout týhle konverzaci.

Ale moje mlčení mluví samo za sebe. Najednou Kendall vylítne z postele, blonďatý vlasy jí trčí do všech stran, a hrabe se po svým oblečení. „Panebože, ty jsi vážně kretén! Tobě na mně vůbec nezáleží, co, Garrette?“

Vstanu a zamířím si to ke kalhotám. „Záleží mi na tobě,“ namítnu, „ale…“

Vztekle si natáhne kalhotky. „Ale co?“

„Ale myslel jsem, že jsme si to mezi sebou vyjasnili už minule. Nehledám nic vážnýho.“ Střelím po ní pohledem. „To jsem ti řekl už na samým začátku.“

Trochu se uklidní a kousne se do rtu. „Já vím, ale… Jen jsem myslela…“

Vím přesně, co si myslela – že se do ní bláznivě zamiluju a z našich občasných jednorázovek bude najednou druhý Zápisník jedné lásky.

Upřímně nevím, proč se vůbec zdržuju vyjasňováním nějakých pravidel. Z mojí zkušenosti si žádná ženská nezačne sexuální aféru s tím, že to jenom tou aférou taky zůstane. Možná vám bude tvrdit opak, možná i samu sebe přesvědčí, že nezávazný sex je pro ni přesně to pravý, ale hluboko uvnitř stejně doufá, že z toho nakonec vyleze něco hlubšího.

A pak přijdu já a tu její vysněnou romanci jí zadupu do prachu, přestože jsem jí nikdy, ani jedinou vteřinu o svých záměrech nelhal, ani jí nic nenakecával.

„Hokej je celej můj život,“ prohlásím důrazně. „Trénuju šestkrát do týdne, mám dvacet zápasů ročně – nebo i víc, když máme nějaké i po sezóně. Na přítelkyni nemám čas, Kendall. A ty si zasloužíš mnohem víc, než jsem ti schopnej dát.“

Oči se jí zamlží smutkem. „Já s tebou nechci jenom tak občas spát. Chci být tvoje přítelkyně.“

Z pusy mi málem vyletí další proč , ale spolknu to. Kdyby o mě projevila jakýkoli jiný zájem krom sexuálního, pak bych jí možná i věřil, ale protože se o to ani nepokusila, přemýšlím, jestli se mnou nechce být spíš proto, že jsem pro ni symbolem nějakýho postavení.

Spolknu znechucení a znovu se jí rozpačitě omluvím. „Promiň, ale tak to prostě je.“

Zapnu si džíny a ona se začne navlíkat do svýho oblečení. I když oblečení je přehnaný výraz – má s sebou jenom spodní prádlo a trenčkot. Což vysvětluje, proč se Logan a Tucker křenili jak dva idioti, když jsem přišel domů. Protože když se před vašimi dveřmi objeví holka v trenčkotu, víte moc dobře, že pod ním toho už moc nemá.

„Už se s tebou nemůžu vídat,“ řekne nakonec a zadívá se mi do očí. „Jestli v tom budeme pokračovat… tak do toho spadnu ještě hlouběji.“

O tom se s ní přít nemůžu, proto se ani nesnažím. „Ale bylo to fajn, ne?“

Po chvíli se pousměje. „Jo, bylo to fajn.“

Dojde ke mně, zvedne se na špičky a políbí mě. Taky ji políbím, ale do předchozí vášnivosti to má daleko. Jenom zlehka. Zdvořile. Naše aférka došla k svýmu konci a já ji už nebudu dál protahovat.

„Když jsme se tak shodli,“ oči jí rozpustile zasvítí, „dej mi vědět, kdybys změnil názor na tu věc s přítelkyní.“

„Budeš první, komu zavolám,“ slíbím.

„Dobře.“

Naposledy mi dá pusu na tvář a pak vyjde ze dveří. Divím se, že to šlo tak snadno. Připravoval jsem se na hádku, ale krom prvotního výbuchu vzteku se Kendall postavila k té situaci jako profík.

Kdyby takový byly i ostatní holky.

Jo, právě jsem si rejpnul do Hanny.

Sex mi vždycky povzbudí chuť k jídlu, proto sejdu dolů, abych našel něco do žaludku, a mám radost, když objevím rýži a smažené kuře, které mi tu nechal Tuck, náš domácí šéfkuchař, protože my ostatní jsme schopný spálit i vařenou vodu. Tuck ale vyrůstal v Texasu jenom s mámou, která ho učila vařit, když byl snad ještě v plenkách.

Posadím se k jídelnímu ostrůvku a strčím si sousto kuřete do pusy. V tu chvíli vejde do kuchyně Logan, na sobě jenom boxerky.

Uvidí mě a povytáhne obočí. „Nenapadlo by mě, že tě ještě dneska uvidím. Jsem myslel, že budeš mít MPŠ.“

„Co je sakra MPŠ?“ zeptám se mezi sousty. Logan rád mluví ve zkratkách, chtěl by z toho udělat slang naší party, ale v polovině případů vůbec netuším, co to kecá.

Zakření se. „Moc práce s šukáním.“

Obrátím oči v sloup a hodím si do pusy hromadu rýže.

„Takže ta bloncka je fakt pryč?“

„Jo.“ Polknu, než pokračuju. „Ví, jak to chodí.“ Jo, žádná přítelkyně a už vůbec ne přespávání.

Logan se opře předloktím o pult a modré oči mu září, když změní téma. „Fakt už se nemůžu dočkat toho zápasu se St. Anthony tenhle týden. Slyšels to už? Braxtonovi skončil zákaz.“

To mě zaujme. „Nekecej. On bude v sobotu hrát?“

„No jasně.“ Logan se teď skoro vznáší. „A já tomu hajzlovi na ledě moc rád rozmlátím ten jeho ksicht.“

Greg Braxton je hvězda týmu univerzity St. Anthony, hraje na levém křídle a je to zatracenej sráč. Sadista, co se nebojí jít na ledě až na krev. Když se naše týmy utkaly v předsezónním zápase, poslal jednoho z našich obránců na pohotovost se zlomenou paží. Proto dostal zákaz na tři zápasy, ale kdyby bylo po mým, tak si ten magor už v univerzitním hokeji nikdy ani neťukne.

„Musíš zabojovat. A já tam budu s tebou,“ slíbím.

„S tím počítám. Jo, a ten další týden budeme hrát proti Eastwoodu.“

Fakt jsem si měl ten harmonogram utkání přečíst pozorněji. Eastwoodská vysoká je v naší skupině druhá nejlepší (druhá hned po nás, samozřejmě) a naše zápasy jsou vždycky dost drsný.

Do háje, teď mi došlo, že jestli nezvládnu ten opravný test z etiky, tak na zápas s Eastwoodem už na led nenastoupím.

„Do prdele,“ ucedím.

Logan si ukradne z mýho talíře kus kuřete a hodí si ho do pusy. „Co je?“

Ještě jsem svým spoluhráčům o tom problému se známkama neřekl, protože jsem doufal, že polosemestrální písemky nedopadnou tak špatně, ale teď už to vyklopit musím.

S povzdechem povím Loganovi o pětce z etiky a co to znamená pro tým.

„Tak se z toho předmětu odhlas,“ navrhne okamžitě.

„To nejde. Prošvihl jsem poslední termín.“

„Tak to seš v háji.“

„Jo.“

Vyměníme si zamračený pohled, Logan si kecne na stoličku vedle mě a prohrábne si vlasy.

„Tak to musíš prostě dát, kámo. Vrhni se na ty zatracený knihy a pak zaválíš. My tě potřebujeme, Gare.“

„Já vím.“ Otráveně sevřu vidličku a zas ji odložím, chuť k jídlu mě už přešla. Tohle je můj první rok coby kapitána, a to je zatraceně velká čest, když uvážím, že jsem teprve ve třeťáku. Mám kráčet v šlépějích svých předchůdců a přivést tým k dalšímu národnímu mistrovskému titulu, ale jak to mám sakra udělat, když s nima ani nebudu na ledě?

„Mám vyhlídnutou jednu holku na doučování,“ ujistím svýho spoluhráče. „Je úplnej génius.“

„Dobře. Zaplať jí, co si řekne. Něco přihodím, jestli chceš.“

Teď se musím zakřenit. „No páni. Ty mi fakt nabízíš trochu těch svých drahocenných peněz? Ty mě na tom ledě vážně chceš.“

„To si teda piš. Cokoli, jen ať se nám splní náš sen. Ty a já v dresu Medvědů, nezapomněls?“

Musím přiznat, že je to fakt hezký sen. S Loganem jsme nemluvili o ničem jiném od chvíle, kdy jsme se v prváku zapsali jako spolubydlící. Mám naprosto jasno v tom, že po promoci přejdu k profíkům. A nepochybuju, že i Logan dostane smlouvu. Ten kluk je rychlejší než blesk a na ledě je úplný zvíře.

„Tak si tu známku koukej zlepšit, Gare,“ přikáže, „jinak ti nakopu prdel.“

„Trenér mi ji nakope ještě hůř,“ přinutím se k úsměvu. „Neboj, pracuju na tom.“

Hodím do sebe zbytek jídla a vrátím se do pokoje pro telefon. Je čas na Hannu-bez-M trochu zatlačit.

3. kapitola

Hanna

„Vážně myslím, že bys ten poslední tón měla zazpívat v E-dur,“ dušuje se Cass. Je jako obehraná deska. Kdykoli dozpíváme společný duet, začne s těmi svými naprosto nesmyslnými návrhy.

Hele, jsem pacifistka. Nevěřím tomu, že by lidé měli svoje problémy řešit použitím pěstí, rvačky považuju za barbarství a jen z pomyšlení na válku je mi špatně.

A přesto teď zbývá jen takhle maličko, abych Cassidyho Donovana praštila do toho jeho ksichtu.

„Ta stupnice je na mě moc nízko,“ opáčím neústupně, ale nedokážu skrýt zlost.

Cass si otráveně prohrábne vlnité tmavé vlasy a obrátí se k Mary Jane, která se rozpačitě ošívá u piana. „Ty víš, že mám pravdu, MJ,“ naléhá na ni. „Bude znít mnohem líp, když to s Hannou zakončíme na stejné stupnici, než abychom skončili v souzvuku.“

„Ne, mnohem líp vyzní ten souzvuk,“ trvám na svém.

Asi si brzy začnu rvát vlasy. Je mi jasný, o co Cassovi jde. Chce tu píseň skončit svým tónem. Podobný žvásty z něj padají, co jsme se dali do dvojice na zimní recitál. Dělá všechno pro to, aby byl v písni slyšet jenom jeho hlas, a mě odsouvá do pozadí.

Kdybych tušila, co je Cass za zatracenou primadonu, na společný duet bych řekla leda tak: „Aaaani za nic.“ Ovšem ten kretén se vybarvil, až když jsme začali zkoušet, a teď už je pozdě na to, abych z toho vycouvala. Do tohohle duetu jsem už investovala moc času, a navíc se mi ta píseň opravdu líbí. Mary Jane napsala vážně skvělý kousek a já ji teď nechci zklamat. Navíc vím naprosto jistě, že fakulta dává přednost duetům před sóly, protože poslední čtyři vítězové stipendia zazpívali duety. Porotci se ze souzvuků tónů můžou zjančit a tahle skladba je určitě dostane na kolena.

„MJ?“ naléhá Cass.

„Hm…“

V přímém přenosu sleduju, jak pod tím jeho upřeným pohledem drobná blondýnka úplně taje. Je až k naštvání hezký a jeho hlas je naprosto úchvatný. Naneštěstí si je obou svých předností naprosto vědom a nestydí se je využívat ku svému prospěchu.

„Možná má Cass pravdu,“ bodne mi nakonec MJ dýku do zad a ani se na mě při tom nepodívá. „Co kdybychom to zkusili v E-dur, Hanno? Jenom to jednou zkusíme a uvidíme, co bude znít líp.“

Ty Jidáši! rozkřičela bych se nejradši, ale kousnu se do jazyka. Stejně jako já i MJ trpěla několik posledních týdnů záplavou Cassových šílených požadavků a „brilantních“ nápadů, a nemůžu se jí divit, že se teď pokouší o jakýs takýs kompromis.

„Fajn,“ ustoupím. „Tak to zkusíme.“

Cassovi se v očích vítězně zablýskne, ale dlouho mu to nevydrží, protože hned jak začneme zpívat, je jasné, že jeho návrh nestojí za nic. Ta stupnice je na mě moc nízko, a místo aby to vyzdvihlo Cassův uchu lahodící baryton, je můj projev tak nemotorný, že to naprosto odvádí pozornost od jeho hlasu.

„Myslím, že by Hanna měla zůstat na původní stupnici.“ Mary Jane se podívá na Casse a kousne se do rtu, jako by se bála jeho reakce.

Ale i když je ten kluk namyšlený a arogantní, není hlupák. „Dobře,“ odsekne. „Uděláme to po tvým, Hanno.“

Zaskřípu zuby. „Díky.“

Naštěstí nám právě vyprší hodina, zkušebna odteď patří studentům prvního ročníku. Nemůžu se dočkat, až odtud vypadnu, proto rychle shrnu noty a navleču si kabát. Čím míň času s Cassem strávím, tím líp.

Bože, nemůžu ho vystát.

Ironií je, že spolu zpíváme hluboce procítěnou milostnou píseň.

„Zítra ve stejný čas?“ zeptá se netrpělivě.

„Ne, zítra jsme domluvení na čtvrtou, pamatuješ? V úterý večer vždycky pracuju.“

Moje odpověď se mu nelíbí. „Víš, mohli jsme tu píseň mít už dávno zmáknutou, kdybys neměla tak… nevyhovující časový rozvrh.“

Povytáhnu obočí. „Říká kluk, který odmítá zkoušet o víkendech. Protože já mám volno jak v sobotu, tak i v neděli večer.“

Stiskne rty a bez dalšího slova se vyřítí ze zkušebny.

Blbeček.

Za mnou se ozve hluboký povzdech. Otočím se a uvědomím si, že MJ ještě pořád sedí u piana a hryže si ret.

„Mrzí mě to, Hanno,“ řekne tiše. „Když jsem se vás ptala, jestli byste zazpívali moji píseň, netušila jsem, že to bude s Cassem tak těžký.“

Moje naštvání trochu poleví, protože je na ní poznat, jak je rozrušená. „Neboj, to není tvoje vina,“ ujistím ji. „Ani já jsem nečekala, že se z něj vyklube takový kretén. Jenže je opravdu skvělý zpěvák, tak se soustředíme na to, jo?“

„A ty jsi skvělá zpěvačka. Proto jsem si vybrala vás dva. Nenapadl mě nikdo lepší, kdo by dokázal mou píseň přivést k životu.“

Usměju se na ni. Je to opravdu milá holka, navíc jedna z nejtalentovanějších skladatelek, jaké jsem kdy poznala. Každá skladba, která na vystoupení zazní, musí být složena studentem, který má skladatelství jako hlavní zaměření, a ještě než mě MJ oslovila, jsem ji sama chtěla požádat, jestli bych mohla zazpívat některý její kus.

„Slibuju, že tvoji píseň zazpíváme tak, že na to nikdo nikdy nezapomene, MJ. A té Cassovy otravné náladovosti si nevšímej. On se prostě rád hádá.“

Uchechtne se. „Jo, to jo. Takže zítra?“

„Jo, přesně ve čtyři.“

Mávnu jí a vyjdu ze zkušebny.

Jedna z věcí, které mám na Briaru nejraději, je samotné univerzitní nádvoří. Budovy, starobylé a porostlé šlahouny břečťanu, jsou propojené dlážděnými chodníky, které se vinou mezi vzrostlými jilmy. Lemují je tepané kovové lavičky. Univerzita je jedna z nejstarších v zemi a mezi jejími absolventy byste našli mnoho významných lidí, včetně několika prezidentů.

Ale to nejlepší na Briaru je jeho bezpečnost. Nekecám. Kriminalitu tu máme na nule, za což může především děkan Farrow, pro něhož je bezpečí posluchačů prioritou. Škola investovala pořádnou kupu peněz do strategicky umístěných kamer a houfu bezpečnostních pracovníků, kteří procházejí univerzitu dvacet čtyři hodin denně. Ne že bychom tu snad byli jak ve vězení nebo tak něco. Sekuriťáci jsou příjemní, přátelští a nenápadní. Sama si jich sotva všimnu, když procházím kampusem.

Moje kolej je pět minut chůze od budovy fakulty múzických umění. Vydechnu úlevou, když projdu masivními dubovými dveřmi koleje Bristol. Byl to dlouhý den a jediné, po čem teď toužím, je horká sprcha, po které si vlezu do postele.

Pokoj, o který se dělím s Allie, je spíš apartmá než normální pokoj, což je jedna z výhod vyšších ročníků. Máme dvě ložnice, společný obývací pokoj, a dokonce i malou kuchyňku. Jedinou nevýhodou je společná koupelna, o kterou se dělíme s dalšími čtyřmi holkami na našem patře, ale naštěstí nejsme žádné nepořádnice, takže toalety i sprchy jsou obvykle čisťounké.

„Čau. Dneska jdeš nějak pozdě.“ Ve dveřích mé ložnice se objeví hlava mojí spolubydlící. Brčkem pije ze sklenice něco zeleného, na pohled naprosto odporného a s nějakými kousky čehosi. Ale už jsem si zvykla. Allie poslední dva týdny „džusuje“, což znamená, že se každé ráno probouzím do ohlušujícího řevu jejího mixéru, v kterém si připravuje zásobu těch svých nechutných tekutých jídel na celý den.

„Měla jsem zkoušku.“ Zuju si boty, kabát hodím na postel a pak se svléknu až do spodního prádla, přestože Allie dál stojí ve dveřích.

Kdysi jsem se před ní styděla. Když jsme měly v prváku společný pokoj, několik prvních týdnů jsem se převlékala vždycky pod přikrývkou, nebo jsem čekala, dokud Allie neodešla z místnosti. Ale na koleji něco jako soukromí neexistuje, a dřív nebo později to bude muset přijmout každý. Pořád si vzpomínám, jak trapně jsem se cítila, když jsem poprvé viděla Alliina prsa, ale ta holka nemá cudnost ve slovníku, a když mě přistihla, jak na ni zírám, jenom na mě mrkla a poznamenala: „Mám je slušný, co?“

Potom jsem se už při převlékání s žádnou dekou nezdržovala.

„Hele, poslyš…“

To zní až příliš nenuceně. Zpozorním. Bydlím s Allie už dva roky. To je dost dlouho na to, aby člověk poznal, že když začne větu slovy: „Hele, poslyš,“ obvykle po nich následuje něco, co nechci slyšet.

„Hm?“ vybídnu ji, zatímco z háčku na dveřích beru župan.

„Ve středu večer je na Sigmě párty.“ To už se tváří neústupně. „Jdeš tam se mnou.“

Zasténám. „Na párty bratrstva? Fakt ne.“

„Fakt jo.“ Založí si paže na hrudi. „Písemky jsou za námi, takže to už nemůžeš zneužívat jako výmluvu. A slíbilas, že se letos budeš snažit být trochu víc společenská.“

To jsem opravdu slíbila, ale… Prostě nemám ráda večírky.

Na jednom takovém večírku mě znásilnili.

Bože, nenávidím to slovo. Znásilnění. Je to jedno z mála slov, která na vás mají fyzický vliv, i když je jenom slyšíte. To slovo je jako facka, z které se vám roztřesou všechny kosti v těle, nebo mráz, který vás ochromí, když se vám přes hlavu přeleje ledová voda. Je to hnusné slovo, podkopává člověku sebejistotu a já se opravdu hodně snažím, aby to slovo nemělo nad mým životem žádnou moc. To, co se mi stalo, jsem už překonala. Vážně, věřte mi.

Vím, že to nebyla moje chyba. Vím, že jsem o to nežádala, ani jsem neudělala nic, čím bych to podnítila. Nepřestala jsem potom věřit lidem, ani jsem se nezačala bát každého muže, který mi přišel do cesty. Roky terapie mi pomohly k tomu, abych pochopila, že vina leží jen a pouze na  něm . Že něco bylo špatně jenom s  ním . Se mnou ne. Rozhodně ne. A to nejdůležitější, co jsem se naučila, je, že nejsem oběť – protože jsem to přežila a zvládla.

Ale nedá se říct, že by mě ten čin nezměnil. Rozhodně mě změnil. To kvůli tomu, co se stalo, nosím u sebe pepřák, a když jdu v noci sama, číslo na policii mám už v telefonu připravené k vytočení. A kvůli tomu, co se stalo, nikdy nepiju mezi lidmi ani od nikoho nepřijímám žádné pití, dokonce ani od Allie, protože je tu vždycky šance, že by pití, které by mi bezděčně podala, mohlo být s něčím smíchané.

A taky je to důvod, proč nechodím na večírky. Asi by se dalo říct, že je to taková verze posttraumatické stresové poruchy. Při nějakém zvuku, pachu nebo pohledu na něco, i kdyby neškodného, můžou vždycky vyplout na povrch ošklivé vzpomínky. Stačí, když uslyším hlasitou hudbu, hlasy lidí, pisklavý smích. Ucítím pach piva a potu. A najednou je mi zas patnáct a jsem na večírku u Melissy Mayerové, uvězněná ve své osobní noční můře.

Allie zmírní tón, když vidí, jak mě ta představa rozrušila. „Už jsme to přece spolu zvládly, Hanni. Bude to jako vždycky. Nespustím tě z dohledu a žádná z nás nebude nic pít. Slibuju.“

Žaludek se mi sevře studem. Studem, lítostí a trochu i údivem, protože, páni, ona je opravdu neuvěřitelná kamarádka. Nemusí zůstat střízlivá a na stráži jen proto, abych se cítila líp, ale dělá to, kdykoli si spolu vyjdeme, a já ji za to zbožňuju.

Ale příčí se mi, že to musí dělat.

„Dobře,“ ustoupím váhavě, nejen kvůli ní, ale i kvůli sobě. Slíbila jsem jí, že budu víc společenská, ale sama sobě jsem také slíbila, že letos budu zkoušet víc nových věcí. Polevím ze svojí ostražitosti a přestanu se bát neznámého. Párty v domě bratrstva nepovažuju za nějak extra skvělou zábavu, ale kdo ví, možná si to tam nakonec užiju.

Allie se celá rozzáří. „Paráda! A vida, ani jsem nemusela vytáhnout svůj trumf.“

„Jaký trumf?“ zeptám se podezíravě.

Lišácky se pousměje. „Bude tam i Justin.“

Srdce se mi rozbuší. „Jak to víš?“

„Protože jsme na něj se Seanem narazili v jídelně a řekl nám, že tam bude. Asi tam přijde celá banda těch jejich tupounů.“

Zamračím se. „On není žádný tupoun.“

„Ach, jsi vážně roztomilá, když obhajuješ toho fotbalistu. Počkej chvilku… Jenom se půjdu podívat ven, jestli tam už lítají prasata.“

„Cha, cha.“

„Ale teď vážně, Hanni, je to divný. Hele, neber mě špatně, já jsem jenom ráda, že ses do někoho zakoukala. Vždyť už je to, kolik, rok, co jste se s Devonem rozešli? Jenom prostě nechápu, proč jsi ze všech lidí zrovna ty na ty namakance.“

Rozpačitě se ošiju. „Justin je… On není jako ostatní. Je jiný.“

„Říká holka, co s ním neprohodila ani půl slova.“

„Je jiný,“ trvám si na svém. „Je tichý a vážný, a co jsem viděla, tak se neotáčí za každou sukní jako jeho spoluhráči. A je chytrý – minulý týden jsem ho viděla v parku, jak si čte Hemingwaye.“

„Asi to měl jako povinnou četbu.“

„Neměl.“

Přimhouří oči. „Jak to můžeš vědět?“

Cítím, jak mi rudnou tváře. „Nějaká holka se ho na to zeptala ve třídě a on jí řekl, že Hemingway je jeho nejoblíbenější autor.“

„Ach, bože, ty teď tajně odposloucháváš jeho rozhovory? Z tebe se stává učiněný slídil.“ Allie si ztěžka povzdechne. „A dost. Ve středu večer si s tím klukem popovídáš v reálu.“

„Možná,“ couvám. „Když k tomu bude příležitost…“

„O tu příležitost se postarám já osobně. Vážně už. Z toho baráku neodejdeme, dokud si s Justinem nepopovídáš. Je mi jedno, jestli to bude třeba jenom: Ahoj, jak se máš. Promluvíš si s ním.“ Ukáže na mě prstem. „Kapišto?“

Uchechtnu se.

„Kapišto?“ opakuje neústupně.

Nakonec ustoupím. „Kapišto.“

„Dobře. A teď už padej do sprchy, ať si můžeme dát před spaním pár epizod Šílenců z Manhattanu.“

„Jednu epizodu. Jsem unavená, víc nedám.“ Zakřením se. „Kapišto?“

„Kapišto,“ zabručí, než vycouvá z pokoje.

Uchechtnu se a posbírám si věci do sprchy, ale zas mě něco zastaví – udělám sotva dva kroky ke dveřím, když mi v kabelce zamňouká kočka. Ten hlasitý zvuk mám nastavený jako vyzvánění textovek, protože je dost otravný na to, aby upoutal moji pozornost.

Odložím toaletní potřeby na komodu, zalovím v kabele, až nahmatám přístroj, a pak se podívám na zprávu na displeji.

Čau, tady Garrett. Chci se domluvit na tom doučku.

Proboha.

Nevím, jestli se mám smát, nebo brečet. Ten kluk se nenechá jen tak odbýt, to mu musím nechat. S povzdechem rychle odpovím, krátce a nijak mile.

Hanna: Kdes vzal tohle číslo?

Garrett: Ze zápisového archu studijní grupy.

Kruci. Do té skupiny jsem se zapsala na začátku semestru, ale to bylo předtím, než se Cass rozhodl, že musíme zkoušet v pondělí a ve středu přesně v dobu, kdy se schází i studijní skupina.

Než stihnu odpovědět, přijde mi další textovka, a kdokoli kdy tvrdil, že se z textu nedá vyčíst tón vzkazu, tak se vážně mýlil. Protože z té zprávy úplně sálá, jak je Garrett podrážděný.

Garrett: Kdyby ses ukázala ve stud. skup., nemusel bych ti psát.

Hanna: Vždyť mi psát nemusíš. Fakt bych byla radši, kdybys mi už nepsal.

Garrett: Co musím udělat, abys souhlasila?

Hanna: Vůbec nic.

Garrett: Super. Takže to uděláš zadarmo.

Tiše zasténám.

Hanna: Zapomeň.

Garrett: Co zítra večer? V 8 mám volno.

Hanna: Nemůžu. Mám španělskou chřipku. Fakt nakažlivý. Právě jsem ti zachránila život, kámo.

Garrett: A já si moc cením tvýho zájmu. Ale vůči pandemii, kt. v letech 1918‒19 vyhladila 40 mil. lidí, jsem imunní.

Hanna: Co že toho tolik víš o pandemiích?

Garrett: Studuju historii, kotě. Znám spoustu zbytečných faktů.

Uch, zas to jeho kotě? No dobráček. Je na čase tomu učinit přítrž, než začne zas flirtovat.

Hanna: Vážně jsem si ráda popovídala. Hodně štěstí při opravným testu.

Když uplyne několik vteřin a Garrett neodpoví, v duchu se poplácám po zádech, jak se mi ho konečně podařilo zbavit.

Akorát se chystám vykročit ze dveří, když mi s hlasitým mňouknutím přistane v mobilu textovka s obrazovou přílohou. Proti svému nejlepšímu úsudku si obrázek stáhnu a o chvíli později mám na displeji nahý hrudník. Hladká opálená kůže, vypracované prsní svaly a ty nejpevnější břišáky, jaké jsem kdy viděla.

Teď už si odfrknu zvlášť hlasitě.

Hanna: Si děláš srandu, ne? Tos mi právě poslat fotku svýho hrudníku?!

Garrett: Jo. Zabralo to?

Hanna: Jestlis mi chtěl zvednout žaludek, tak jo. Jednoznačný úspěch.

Garrett: Chci změnit tvůj názor, tak trochu podlízám.

Hanna: Ale fuj. Jdi si podlízat někomu jinýmu.

PS: tu fotku hodím na m-bri.

Tím mám na mysli MujBriar, univerzitní obdobu Facebooku, na které je registrovaných dobrých pětadevadesát procent studentů.

Garrett: Jenom do toho. Holky ti za ni utrhají ruce, kupa si nad tou fotkou ráda udělá dobře.

Hanna: Smaž si tohle číslo, perverzáku. Myslím to vážně.

Na odpověď nečekám. Hodím telefon na postel a vydám se do sprchy.

4. kapitola

Hanna

Briarova univerzita se nachází asi osm kilometrů od městečka Hastings v Massachusetts, které tvoří jedna hlavní ulice a tak asi tucty obchodů a restaurací. Městečko je to tak malinké, že je vůbec zázrak, že se mi podařilo najít si tu práci na půl úvazku. Za to děkuju všem svatým tam nahoře, protože většina studentů, kteří chtějí během akademického roku pracovat, musí dojíždět hodinu do Bostonu. Já to mám jen deset minut autobusem nebo pět minut autem. Už od prváku pracuju jako servírka v bistru U Delly.

Dneska mám štěstí, protože se do práce svezu autem. Jsem domluvená s Tracy, jednou holkou, která bydlí na stejném patře jako já. Půjčuje mi auto, kdykoli ho sama nepotřebuje, jen jí ho vždycky musím vrátit s plnou nádrží. Je to fajn domluva, zvlášť v zimě přijde vhod, protože se celý kraj vždycky promění ve sněhem zaváté kluziště.

Nemám svoji práci v nijak zvlášť velké oblibě, ale ani se mi nepříčí. Platí mi dobře a je to blízko do školy, takže si vážně nemám na co stěžovat.

Ne, škrtněte to – dneska si mám sakra na co stěžovat. Protože půl hodiny před koncem mé směny se v jednom z boxů objeví Garrett Graham.

Jako vážně.

Vzdá to ten kluk někdy?

Nemám nejmenší chuť za ním přijít a obsloužit ho, ale nemám na vybranou. Lisa, jediná moje kolegyně, která je dneska ve službě, má dost práce se skupinou profesorů ze školy, kteří obsadili stůl na opačném konci bistra, a moje šéfka Della právě za světle modrým laminátovým pultem servíruje řezy pekanového koláče třem prvačkám, jež sedí na vysokých stoličkách u baru.

Zatnu zuby a dojdu ke Garrettovi. Netajím se tím, jak mi jeho přítomnost nevoní. Prohrábne si tmavé vlasy a hodí po mně širokým úsměvem.

„Nazdar, Hanno. Fajn, že jsem tě tu potkal.“

„Jo, vážně fajn,“ odtuším a vytáhnu z kapsy zástěry bloček. „Co ti můžu nabídnout?“

„Doučování.“

„Je mi líto, to nemáme v nabídce,“ usměju se sladce. „Máme ale vážně dobrý pekanový koláč.“