Agónie

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Jan Mrkvička

Agónie – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Jistým bodem počínaje není již návratu.
Toho bodu je třeba dosáhnout.

Franz Kafka

PROLOG

Odpolední slunce vykresluje na podlaze barevné, neostré, prastaré příběhy z evangelia. Dávno zapomenuté, nadvakrát zastřené. Nejdřív kamsi do nevědomí téhle doby zapadly významy oněch příběhů a teď se na podlaze rozpila i jejich zobrazení. Zbyly jen barevné skvrny na dlažbě.

Kamenné zdi, po staletí poskytující útěchu, příjemně chladí. Slunce za okny vyplněnými barevnou mozaikou nepřináší do kostela žádné teplo. Není pak zbytečné přemýšlet o slunci za vitrážemi? Nestačí vidět ty barevné prosvětlené kousky skla? Ostatně jak dokázat, že tam to slunce je, když je v kostele chlad? Z dřevěných lavic voní kadidlo, plíseň a staletí, po která v nich červotoč trpělivě dobývá centimetr po centimetru hmoty.

Mezi věřícími se sluchátky na uších a s pokorně skloněnými hlavami (snad jsou jen unavení a padají jim k zemi tíhou) vyniká dívka. Vidíme jen její vlasy, blond, zdají se delší, než by měly být. Jsou znepokojivě rovné a nehybné. I na nich ulpěl kousek dávného příběhu z evangelia svatého Jana. Modré světlo mozaiky se ve vlasech proměňuje v zelené, to žluté se do nich vpíjí.

Také ona má sluchátka. Do uší jí proudí pronikavý hluboký hlas kněze. Zvuk každého slova melodicky dozpívá, jeho kázání vyplňuje celý prostor, nezůstává ani skulinka pro pochyby. Mluví o ztrátě tradic a hodnot, o rozpadu rodiny, o hrozbě, vnější i vnitřní.

Kousek před dívkou stojí skoro vzpřímeně šedesátník, poslouchá mladého duchovního. Mluví rychle, hlas má posazený příliš vysoko a s ironií v hlase zpochybňuje víru, aby vzápětí posluchače ujistil o nekonečné dobrotě boha. Do toho vypráví košilaté historky o mladých slečnách. Šedesátník se baví. Vedle stojí šedá žena s očima, které se jí každým rokem s nevyhnutelně blížící smrtí posouvají o kousek hlouběji do lebky, poslouchá kázání o očistci. Všichni v něm strávíme pár stovek let a budeme se škvařit za vlastní hříchy. Bojí se těch muk a zároveň si libuje, že v tom neštěstí konečně nebude sama. Na rozdíl od svého života. Očistec si představuje tak trochu jako hromadný zájezd. Snad bude mít to štěstí a někoho tam potká.

Desítky kázání promlouvají ke stovkám věřících, kostel je plný. Kazatelna zeje prázdnotou. Stačí si stáhnout aplikaci a povolit přístup k osobním datům a profilům. Církví vytvořený algoritmus ušije každému duchovního průvodce na míru. Individualismus, poznaná nutnost téhle chvilky v dějinách, je tak konečně pevně stažen smyčkou dogmatu, které bylo staletími opracováno k dokonalosti. Po těch letech, co už „nová doba“ trvá, se jí církev konečně dokázala přizpůsobit. Našla recept, jak se dostat do hlav lidí toužících po teple stáda, kteří ale tvrdošíjně odmítají pochodovat stejným směrem.

Dívka s dlouhými, úplně rovnými světlými vlasy těká očima po ostatních. Pak si sluchátka z uší sundá. Slabounce teď slyší ty desítky hlasů. Šeptají. Našeptávají lidem to, co potřebují slyšet.

DEN PRVNÍ

1. červenec

Tak už to přišlo.

Když přemýšlel o předtuše, myslel si, že to bude neohraničené a mlhavé. Jenže tohle bylo naprosto jasné, nezvratné a definitivní. Jako kdyby uprostřed jejich zahrady přes noc vyrostl velký kámen a ráno tu nehybně trčel ze země. Bude tu až do konce dnů a nikdo s ním nehne. Nepřinesl zkázu. Je to jen velká těžká studená jistota. Skoro to vypadá, že tu musel být odjakživa, jenom si ho doposud nikdo nevšiml.

Teď si na něj může konečně sáhnout, jenže jen co se přiblíží, stáhne se mu hrdlo. Nedokáže se vzepřít jeho existenci, ani se s ní smířit. Bylo příjemnější vědět, že tu je, ale nevidět ho. Nevidět jeho stín a necítit jeho chlad.

Bzukot mouchy, která létá moc vysoko, než aby ji mohl rozplácnout, je jediným zvukem v jinak tichém, bíle vymalovaném pokoji. Světlo ranního slunce dopadá na druhou polovinu postele, která je dávno prázdná. Jeho půlka je ještě ve stínu, čelo má přesto pokryté kapičkami potu. Ne kvůli tomu, co se mu nad ránem přihodilo, ne kvůli předtuše, ale z vedra.

Proč už neotvírají okna? Rozespale si uvědomí, že vloni bylo nařízeno zvýšit úspory energií o dvacet procent, tak si pořídili nový rekuperační systém a zásobníky na teplo. Asi jsou ty zásobníky plné a nakumulované vedro přetéká jako hustá kaše do domu, z nějž se tak stal skleník, ve kterém se nejde pořádně nadechnout.

Ještě leží a sbírá sílu se zvednout. Vlastě spíš hledá důvod proč vstát. Kdyby ta moucha létala níž, tak by ho měl.

Pak se s bolestí v těle zvedne. Otevře dokořán bílé plastové okno s trojitým sklem. V těsnění bylo uvězněno několik dalších černých much. Zdály se být mrtvé, teď se ale malátně jedna po druhé vrací k životu a s pomalým hlubokým bzukotem opile vylétají ven.

Od té doby, co přišel o práci, měl problém vstávat. Nadechl se. Nadechl se zhluboka, tak jako už dlouhé roky ne. Vdechoval svěží vzduch, poslouchal zpěv ptáků, který v ložnici za tím plastovým zavřeným oknem už léta neslyšel. Anebo nevnímal. Měl chuť vyjít do zahrady. Šel nakrmit králíky a slepice.

Za těch dvacet let se zahrada proměnila. Když se přistěhovali, říkalo se jejich čtvrti satelitní městečko. Starousedlíci jim říkali náplavy a v hospodě nadávali, že sem chodí jen přespávat. A taky to tak bylo. Každé ráno šel z domu rovnou do garáže, nastartoval auto (moc malé pro rodinu a zbytečně velké pro něj), vrata se automaticky otevřela a on vystoupil až v podzemí garáži pod skleněnou budovou banky, ve které pracoval. Vracíval se pozdě. Do místní hospody tenkrát nezašel ani jednou.

Usmál se. S vědomím, že poslední roky se usmívá, jen když je sám a když ví, že důvod k radosti patří jenom jemu a nemusí se o něj s nikým dělit. Díval se na svoje záhony. Teď by ho mohly bez problémů uživit.

Přitom první zeleninový záhonek, kam zasadil v hypermarketu koupená rajčata, měl dvakrát jeden metr. Rok za rokem přidával nové kousky půdy a trsy trávy proměňoval v zeleninu a luštěniny. Pokaždé si myslel, že nové hranice záhonu budou už definitivní. Jenže kultivovaná půda pod jeho rukama zabírala další a další části zahrady. Pravé úhly a rovné řady výsadby nahrazovaly původní elipsy, vlnovky a oblouky okrasných záhonů, které zakládala Blanka.

Všechny ty tvary: elipsy, kruhy a oblouky bylo možné vyjádřit rovnicí. Jenže ty nové pravoúhlé zeleninové záhony skrývaly rovnice dost jednodušší, takže čistší, tedy i vznešenější.

…

Koupili si polovinu dvojdomku s nezvykle velkým pozemkem, za který dnes děkoval bohu. Developer postavil jen hrubou stavbu. Svou polovinu si pak dodělali sami. Dům pak byl dlouho spojený s cihlovou kostrou svého siamského, stranově obráceného a zatím nedovyvinutého dvojčete. Na den, kdy se přistěhují jejich sousedé, čekali dva roky.

Jednoho podzimního sobotního rána přijela velká Toyota s korbou a náhonem na všechna kola, kterou řídila pěkná urostlá blondýna v bílém tričku a khaki kapsáčích, aspoň o hlavu větší než byla Blanka, jeho žena, kterou pro sebe definoval jako éterickou. Možná si v tu chvíli uvědomil, že má i prsa asi o dvě čísla větší, ale tohle srovnání zahnal. Nebyl na blondýny, říkal si, i na základě svojí dosavadní milostné zkušenosti, která žádnou blondýnu nezahrnovala. Muže na sedadle spolujezdce, ani syna, který seděl vzadu, tenkrát nevnímal. Nová sousedka v sobě měla sebejistotu a sílu, které v něm vyvolávaly protichůdná nutkání. Jít se před ní schovat domů a zároveň si na ni sáhnout, ne jako na ženu, ale jako na kamennou sochu bohyně.

Se svojí ženou Blankou, pihatou zrzkou s dlouhými kudrnatými vlasy, plnými rty a milým úsměvem, který ho pokaždé, když se na ni podíval, vyzýval k polibku, seděli na terase a pozorovali stavební firmu, jak novým sousedům natahují na zdi jasně fialovou fasádu.

„Tos jim nemoh’ říct, ať si k naší meruňkový daj něco podobnýho? Nějaký jiný ovoce třeba?“

„Promiň, ale kdo tohle mohl tušit?“

Smáli se (jak se Blanka krásně smála!) a zároveň byli naštvaní, že se na tu hrůzu budou muset koukat většinu svého života. Nemohli vědět, že Blanka se na ni bude dívat až do úplného konce toho svého.

…

Po Blančině smrti žili s Terezou, tou pěknou urostlou blond sousedkou, kterou manžel nechal se synem v jejich novém fialovém půldomu samotné a ztratil se někde ve městě, dva roky vedle sebe, aniž by prohodili jedinou větu. Vztahy se sousedy dřív udržovala Blanka. Vlastně všechny vztahy. Byla jeho pojítkem s okolním světem, mostem, který vedl k ostatním lidem. A když tu nebyla, nebylo jak na jiné ostrovy přejít. On by řekl, že nebylo proč přecházet.

První navrhla vzájemné hlídání dětí Tereza. On byl vdovec s dcerkou, která se mu každým dnem vzdalovala, přesto byla jeho nejsilnějším poutem k životu, jednoduchou odpovědí na otázku, proč se tady vůbec o něco snažit. Tereza hledala cílevědomě dva muže. Svého manžela, aby se s ním mohla rozvést, a nového otce pro svého syna, a to bez ohledu na svoje city.

Oba ale měli hodně práce a málo času, takže bylo vzájemně výhodné se domluvit a děti si pohlídat. Tyhle pragmatické dohody postupně začaly zahrnovat i další oblasti života: nákupy, společné večeře, sdílení domácích prací, společné dovolené, vzájemné tělesné uspokojení. Nakonec byly tyhle činnosti zarámovány manželskou smlouvou.

Teď už tu plot mezi jejich pozemky nebyl. Když ho spolu likvidovali (on řezal úhlovou bruskou železné tyče zasazené do betonu, ona stříhala pletivo) bylo to, jako by odstraňovali hranici mezi státy, které uzavřely příměří. Nebylo v tom nic vřelého, nebyla v tom touha být spolu. Jen poznání, že není důvod být oddělení plotem.

Měli deset dní po svatbě, oba po své druhé. Kamarádi jim srdce, kterým novomanželé procházejí, nenechali podle tradice vystříhat do prostěradla tupými nůžkami. Museli ho vybourat bouracím kladivem mezi obývacími místnostmi v přízemí jejich domů.

rajská zahrada

…

…

…

Sedm dní… Posledních sedm!

…

…

…

labyrint

…

…

…

…

…

…

Vyšel ven.

…

…

…