Unesli Mňouka
Baskerville!

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.xyz.cz

www.albatrosmedia.cz

Miloslav Švandrlík

Unesli Mňouka Baskerville! – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Baskerville budí město

Na starém hřbitově vyl pes. Začal s tím v pozdních večerních hodinách a nejsilněji kvílel kolem půlnoci. Celé městečko bylo vzhůru nohama, protože se při tom psím nářku nedalo spát. Kdekdo se nad tím pozastavoval a někteří odvážlivci došli až ke hřbitovu, kde nahlíželi přes rozpadající se zeď. Spatřili mohutného hafana, bezradně pobíhajícího mezi hroby. Co se s takovou věcí dá dělat? Někteří radikálové navrhovali zvíře okamžitě zastřelit, ale hajný Matula byl zásadně proti.

„Psa mohu zlikvidovat jenom tehdy,“ pravil, „ohrožuje-li v lese lovnou zvěř. Kdybych ho viděl plížit se k srnce či mláděti muflona se záměrem učinit z nich svou kořist, neváhal bych ani okamžik. Ale co víme o tomto psu? Potuluje se po hřbitově, aniž by tam závažným způsobem škodil. Ani kříže a andělíčky neokusuje! Pouze vyje, a to je velice málo!“

„Jak to, málo,“ vykřikl obuvník Bičiště. „Mně například je jedno, jestli psisko zakusuje srnky. Ale není mi jedno, když v noci vyje tak, že nezamhouřím oko! Zítra ráno neuvidím na floky a nebudu trefit k verpánku! Já jak nemám uspáno šest sedm hodin, tak do mne nic není! Nakonec vzteky popadnu potěh a seřežu kluka, třebaže nic neudělal! Jak k tomu ten chudák přijde?“

„Je mi líto,“ řekl hajný, „ale odstřel psa nepřichází v úvahu. Vždyť ani nevíme, co je to za rasu a komu patří! Třeba jde o vzácný exemplář, který má cenu několika tisíc marek! Zatoulal se svému pánovi a nyní vyje žalem.“

„Pes je podvraťák mimořádných rozměrů,“ nakukoval přes hřbitovní zeď předseda kynologického spolku Burýsek, „řekl bych, že jde o křížence bernardýna s bobtailem. Vypadá na pohled velice směšně.“

„Ale já se mu smát nebudu,“ hřímal švec Bičiště, „protože jeho vytí na hřbitově působí na mou nervovou soustavu! Ať mu to alespoň někdo zakáže!“

Pronikavé a táhlé zavytí mu dalo jasně na srozuměnou, že s ničím podobným nelze počítat.

Kolem hřbitova se srocovaly stále větší hloučky lidí.

„Já vám říkám,“ pištěla bába Jabůrková, která za úplatu vykládala karty a věštila z křišťálové koule, „že to není žádný pes, ale posunovač Birtancl! Týral nebohá zvířata a po smrti nemá v hrobě klid! Já jsem mu prorokovala, že se promění v černého kocoura a bude lítat po střechách!“

„Jenomže tohle není kocour,“ trval na svém kynolog. „Je to pes jako vyšitej, na to dám ruku do ohně. Řekl bych, že ho majitel, patrně nějaký Pražák, nechtěl živit, a tak ho odvezl sem. Ještě si tu s ním užijeme!“

„Slyšíš to, hajný,“ křičel švec, „je to podvraťák bez pána! Toulavé zvíře, nebezpečné svému okolí! Půjč mi flintu a já ho odstřelím sám!“

„To určitě!“ hučel hajný. „Ty bys netrefil ani dveře od márnice!“

Dav stále rostl a půlnočního srocování se zúčastnily i děti školou povinné. To se pochopitelně nemohlo líbit panu učiteli Pěničkovi.

„Žáci,“ křičel, „jak chcete zítra zvládnout učivo, když ponocujete a sledujete věci, které vás nemusí zajímat? Máte vůbec vypracované domácí úkoly? Naučili jste se báseň od Elišky Krásnohorské? Vy, žáci Kopyto a Mňouku, jste se na ni určitě ani nepodívali!“

„Podívali,“ řekl zpupně Kopyto. „Leží mraky vrané, leží nad Čerchovy. Hu, to v lese vstanú všechny noční sovy!“

„Nad horami chmurno,“ pokračoval pohotově Mňouk, „pod horami mhlivo. Co to naše slunce, což už není živo?“

„No dobrá, dobrá,“ přikývl učitel. „Mile jste mě překvapili. Přesto bych si vás raději poslechl zítra u tabule. Okounění u hřbitova není nic pro nedospělce, nemyslíte?“

„Nemyslíme,“ odvětil drze Kopyto, „protože dospělci si nevědí rady s nečekaným problémem. Jestli nezasáhneme my, začne chudák pes vyhrabávat z hrobu nebožtíky.“

„Co to říkáš za nesmysly?“ obořil se na něho Pěnička. „Něco podobného bychom mohli očekávat nanejvýš od hyeny skvrnité. Jak tě mohlo napadnout, že ten pes by byl něčeho takového schopen?“

„Protože má hlad,“ vysvětlil mu Kopyto. „Nevyje ze stesku po pánovi ani proto, že by chtěl děsit celé město. Ale je to pes jako tele a nikdo mu nedal nažrat.“

„Všichni ho jenom okukují,“ přidal se Mňouk, „dumají nad jeho osudem, ale nikdo mu ještě nehodil ani kolečko salámu!“

„Hrome!“ vykřikl řezník Polívka. „Víte, že ti kluci mohou mít pravdu! Takovej bernardýn se strašně nerad postí! Já skočím do krámu pro kus pajšlu a hned uvidíme, jak se věci mají!“

„To není žádnej hladovej pes,“ trvala na svém bába Jabůrková, „ale posunovač Birtancl. Když někdo ubližuje zvířatům, tak se mu to po smrti vymstí! Poštmistr Dohnal vylil akvarijní rybičky do kanálu a třetí den dostal infarkt. Od té doby prolézá o půlnoci kanalizačními rourami a prosí rybičky o odpuštění!“

„Tenhle čokl neprosí nikoho o odpuštění,“ upozornil ji švec Bičiště, „ale vyje, jako by nic jinýho neuměl. To se nedá poslouchat a já si na něj budu stěžovat, nejspíš v Zemědělskejch novinách. Anebo napíšu do televize, ať to pěkně rozmáznou! A taky se jich zeptám, na co si platíme hajnýho, kterej se bojí zastřelit vzteklýho psa!“

„Tenhle pes nemá vzteklinu,“ vysvětloval mu Kopyto, „ale hlad. Uvidíte, jak zmlkne, až pan Polívka přinese ten pajšl!“

„Nepoučuj staršího,“ okřikl ho obuvník. „Nebo se neovládnu! Svýho kluka nemám po ruce, tak si to vyřídím s tebou.“

Ale to už tady byl řezník s pořádným kusem pajšlu.

„Máte to marný,“ křičela Jabůrková. „Posunovač Birtancl se pajšlu ani nedotkne a bude tady výt až do přestupného dne!“

„No uvidíme,“ řekl pan Polívka. „Mám to jen tak přehodit přes zeď?“

Ale to už se Mňouk vyšvihl nahoru a nabídl se, že psa nakrmí.

„Buď na sebe opatrný, Mňouku,“ poučil ho učitel Pěnička, „neboť hladový pes se vyznačuje nadměrnou hltavostí. Může být i zdivočelý a mohl by ti snadno ukousnout ruku.“

Mňouk tyto obavy nesdílel. Posadil se na zeď a nohy mu plandaly na hřbitov. Ukazoval psisku vábně vypadající pajšl a lákal ho k sobě. Pes přestal výt a zavrtěl ohonem. Olízl se a z huby mu začaly téci sliny. Ochotně se blížil ke zdi, na které již vedle Mňouka seděl i Kopyto.

„Tak co, malej?“ zeptal se Mňouk. „Dáme si dobrou večeři?“ a hodil psovi kus masa. Ten po něm chňapl, chytil jej v letu a okamžitě spolkl. Potom přátelsky zakňučel a přiběhl až ke zdi. Dostal další kus a postavil se na zadní pracky, přičemž dosáhl hubou až k Mňoukovým nohám.

„Žáci!“ křičel učitel Pěnička. „Na zem spadlých drátů a neznámých psů se nemáme dotýkat! Chcete se snad stát mladistvými invalidy?“

Ale žáci s ním nepolemizovali. Pes byl sice hladový, ale rozhodně ne agresivní. Zdálo se, že mu jsou Kopyto a Mňouk sympatičtí, a začal jim to dávat najevo. I když přitom pochopitelně loudil další sousta.

Lidé za zdí začali žákům fandit.

„Vidíte to, Jabůrková?“ řehtal se řezník Polívka. „Posunovač Birtancl by se takhle neproducíroval!“

Bába pokrčila rameny a jenom zahuhlala, že špatní lidé jsou po smrti schopní všeho.

Kopyto s Mňoukem odvážně seskočili dolů mezi hroby a začali mohutného psa drbat za ušima. Ten si to nejen nechal líbil, ale dal jim ještě najevo své sympatie tím, že si lehl na záda a hrabal nohama ve vzduchu.

„Co teď?“ zeptal se Kopyto. „Co tu ještě máme co pohledávat?“

„Já si myslím,“ řekl Mňouk, „že odtud nemůžeme jen tak utéct. Ten pes nám důvěřuje, takže ho tu nesmíme nechat. Podívej, jak nás má rád a je šťastnej, že se s námi mohl seznámit! Je to inteligentní zvíře a rozumí každému slovu, které si tady povídáme.“

Opravdu to tak vypadalo.

„No jo,“ zadumal se Kopyto, „ale náš úkol úspěšně skončil. Pes vyl, rušil ze spánku obyvatele městečka, teď se nažral a zdá se být v nejlepším pořádku.“

„Protože jsme tady s ním,“ vysvětlil Mňouk, „a on nás považuje za své kamarády. Jestliže odejdeme ze hřbitova sami, začne výt znovu. Ne hlady, ale steskem po nás.“

„A co s tím chceš dělat?“ rozhodil ruce Kopyto. „Přece ho nemůžeme přivést domů. Mne by s ním rodiče vyhodili a tebe určitě taky.“

„Je tu ještě jedna možnost,“ dumal Mňouk, „a sice ta, že by se stal společným majetkem. Nebyl by můj ani tvůj. Jeden den by byl u vás a druhý u nás.“

„To zní hezky,“ připustil Kopyto, „ale stejně to nevyjde. Mně naši nedovolili ani foxteriéra.“

„Protože vám hned první den roztrhal tři slepice,“ řekl Mňouk, „ale tenhle dobrák by se na ně ani nepodíval. Ten má jiné starosti. Podívej, jak je krotkej.“

„A jak mu budeme říkat?“ napadlo Kopyta. „Přece na něj nebudeme volat Punťo, Broku nebo Azore! Taková jména se pro něho nehodí!“

„To ne,“ souhlasil Mňouk, „ale když uvážíš, jak nádherně vyl, tak musíš uznat, že se vyrovná psovi baskervillskému. Dost možná, že ho i předčí! Já bych mu říkal Baskerville!“

„To nezní špatně,“ pochválil ho Kopyto, „ale vsadím se, že nás doma vyhodí i s Baskervillem. Ale zkusit to můžeme!“

„Musíme!“ opravil ho Mňouk. „Jsme jeho jediná záchrana. Podívej, jak nás miluje! Nad takovým sladkým pejsánkem by se musel ustrnout i kámen!“

Když opouštěli hřbitov, šel za nimi Baskerville jako ovečka. Přihlížející dav začal trojici radostně aplaudovat, ale žáci věděli, že ani zdaleka nemají vyhráno. Bylo to, jako by si domů vedli slona, nebo alespoň tapíra.

Baskervillova cesta ke slávě

Boj o mohutné psisko byl velice úporný a tvrdý. Manželé Kopytovi ani Mňoukovi nemohli popřít, že jde o zvíře velice sympatické a přítulné. Vypadalo spíše směšně než hrozivě. Jenomže vážilo bratru devadesát kilo a živit takového pořeza není žádná maličkost.

„To je jako chovat vepře,“ soudil pan Kopyto, „až na to, že se nedá počítat s jitrnicemi ani s jelity. A kdoví, jak se charakterově vyvine. Teď vypadá jako vyložené dobrotisko, ale co když se jeho povaha změní? Roztrhá listonoše nebo doktora, který přijde do baráku, a bude tady tragédie jako vyšitá.“

Na tohle Baskerville rozhodně nevypadal. Nevrčel, nevnucoval se, ani zbytečně nerámusil. Kolébal se jako medvěd, trošku slintal a trpělivě čekal, jak s ním lidé naloží. Sympatie celého městečka byly na jeho straně. Hostinský Bernat slíbil zbytky od oběda, řezník Polívka také mínil vypomoci a vedoucí školní jídelny se do psa přímo zamilovala.

„Je to nejhezčí pes, jakého jsem viděla!“ vykřikovala nadšeně, „a svým zevnějškem každého oklame. Vypadá nesmírně pitomě, ale přitom srší inteligencí. Kdo tohle nádherné zvíře odložil, zasloužil by si snad doživotí!“

Lidé nejenže odpustili Baskervillovi jeho půlnoční vytí na hřbitově, ale vzpomínali na ně jako na velké dobrodružství a báječné povyražení.

„Tak veliký pes se nesmí zkazit,“ tvrdil kynolog Burýsek, „protože jinak by se mohl stát nebezpečný svému okolí. Ale žáci Kopyto a Mňouk si s ním poradí. Jak je znám, budou se mu věnovat a náležitě ho vycvičí.“

Tlak veřejnosti na rodiče obou žáků byl značný, a tak došlo nakonec ke kapitulaci. Bylo rozhodnuto, že pes bude dva dny u Mňouků a dva dny u Kopytů. Pokud by Kopyto a Mňouk v péči selhali, vyvodí rodiče patřičné důsledky a odvedou nalezeného psa do psího útulku.

Ale něco takového nepřicházelo zřejmě v úvahu. Kopyto s Mňoukem se do obrovského psa přímo zamilovali a on zase do nich. Tahali ho s sebou všude a zapojovali ho do svých dobrodružství.

„Žáci,“ varoval je učitel Pěnička, „nepřipusťte, aby pes získal vaši divokou povahu! Jste neukáznění a nevyzpytatelní. Jestliže v tomto směru ovlivníte i zvíře, může dojít k nesmírnému neštěstí!“

Prozatím to tak nevypadalo. Baskerville byl sice hravý, ale také klidný a rozvážný. Zavrčel pouze na cikána Gombika, který v jeho přítomnosti utrousil poznámku, že by si ho udělal na paprice a měl by tři neděle s rodinou co jíst. Ačkoliv nemůžeme prokázat, že mu Baskerville stoprocentně rozuměl, jeho reakce byla zcela jednoznačná. Proto také Gombik raději před ním přecházel ulici na protější chodník.

Jinak k problémům nedocházelo. Celá třída byla Baskervillem nadšena. Žák Bičiště sice tvrdil, že jeho dědeček ve Valašských Klobúkách měl psa ještě většího a inteligentnějšího, ale mnoho pozornosti tím nezískal. Všichni věděli, že Bičiště je největší lhář ve střední Evropě, a soudili, že jeho dědeček z Valašských Klobúk neměl ani jezevčíka. Pokud ovšem Bičiště nějakého dědečka vůbec má!

Žákyně Jindra Benecká se do Baskervilla prudce zamilovala a trvala na tom, že ji musí někdo s tímto nádherným zvířetem vyfotografovat, aby měla nadosmrti památku. Ostatní holky se hned přidaly, a tak museli Kopyto s Mňoukem zorganizovat fotografické odpoledne. Nebylo to nic obtížného, protože žák Janišta Bedřich vlastnil luxusní japonský aparát a slíbil dodat barevné snímky na světové úrovni.

Holky se na fotografování vyšvihly, jako kdyby je měla snímat Československá televize. Baskerville to náležitě ocenil a zaujímal při fotografování ty nejpůvabnější pózy. Kladl dívkám pracky na ramena, olizoval jim nosíky a tiskl se k nim jako zamilovaný nápadník. Jindra ještě chtěla, aby otevřel tlamu, jak jenom může. Chtěla mu do ní vsunout svou hlavu, jak to viděla u jedné krotitelky ve lví kleci. Kopyto s Mňoukem to ale rozhodně odmítli, přestože přítulný pes překypoval ochotou.

„Baskerville by si mohl vymknout sanici a zvěrolékař doktor Pazdírek je na léčení v Karlových Varech. Kromě toho má Jindra příliš nalakované vlasy a pes by se mohl rozkašlat. S fotografováním souhlasíme, ale žádné extravagance trpět nebudeme,“ řekl Kopyto rezolutně. „Pes je nejlepší přítel člověka,“ doplnil ho Mňouk, „a proto nesmíme zneužívat jeho přítulnosti.“

Jindra byla trochu zklamaná, ale podvolila se. Přivinula se k Baskervillovi jako stará kamarádka, vzala ho kolem krku a k tomu vykouzlila nesmírně svůdný úsměv.

Přidali se i kluci. Pouze Bičiště otálel a mumlal, že je fotografován na koni Przewalského v zoologické zahradě, což mu pro věčnou památku úplně stačí. Nakonec ale přece jen neodolal. Svlékl se do půli těla a snažil se vypadat jako zápasník s medvědy. Pes proti tomu nic nenamítal a vrtěl přátelsky ocasem. Neměl proti Bičištěmu žádné averze.

Když se o fotografování dozvěděl pan učitel Pěnička, pravil: „Žáci, jsem rád, že máte kladný vztah k němé tváři a chcete mít na oblíbeného psa památku. Avšak nesetrvávejte pouze u toho. Památeční fotografii lze pořídit i u pomníku národního buditele nebo v městském muzeu. Správce pan Erbl by vám jistě za tímto účelem zapůjčil loutnu nebo dudy!“

„Nebo meč!“ vykřikl Bičiště nadšeně. „Já bych chtěl bejt vyfotografovanej s mečem, jak s ním někomu sekám hlavu! Třeba Kopytovi a Mňoukovi!“

„Zbraně bych nedoporučoval,“ vrtěl hlavou Pěnička. „To by mohlo špatně dopadnout. Ale mohl by sis, Bičiště, sednout v muzeu k starému tkalcovskému stavu.“

To se bujnému žákovi příliš nelíbilo. Byl zklamán natolik, že přestal na dané téma diskutovat. Ani ostatní žáci nebyli nadšeni. Nechtěli být fotografováni ani s loutnou, ani u pomníku národního buditele. Zato Jindra Benecká přišla s novým nápadem, který se stoprocentně ujal. Všechny holky ve třídě měly památníčky, do kterých jim kamarádi psali na věčnou památku moudré věty typu „Nebe je modré jak šmolka a ty seš prima holka“. Nebo: „V naší krásné vlasti rodné ať je z tebe děvče hodné.“ Případně: „Miluj naše české lesy, které šumí pod nebesy.“ Ale nyní Jindra přinesla svůj památník, ve kterém měla i podpisy několika známých herců, s žádostí, aby jí na volnou stránku obtiskl tlapu sám Baskerville.

„Podepsat se neumí,“ pravila, „ale to nemůže být na závadu. Negramotní lidé mohou na důležité dokumenty otisknout vlastní palec.“

„Dobrá,“ přikývl Mňouk, „žádosti se vyhovuje. Ale musíme si počínat obezřetně.“

„Otisky Baskervillových tlap do památníků provedeme na louce pod hradem přímo u potoka,“ rozhodl Kopyto. „Použijeme modrý inkoust, nebo černou tuš?“

„Raději černou tuš,“ soudil Mňouk, „ale inkoust vezmeme taky. Vkus je různý a my každému rádi vyhovíme.“

„Důležité je,“ upozorňoval Kopyto, „aby nám pes po autogramiádě neutekl. Musíme mu důkladně vydrbat pracky v potoce.“

„On se tomu rozhodně vzpírat nebude,“ přikývl Mňouk. „Je pořádný, čistotný a disciplinovaný. Vzorný exemplář vychovaného psa s maturitou. Podle mého mínění se nemůže nic stát.“

Zájem o Baskervillovy otisky do památníků byl obrovský. Ještě větší než o fotografování, protože na louku k potoku přišly i holky z jiných tříd. Kdekdo měl zájem o tak pozoruhodnou kuriozitu. Sám Baskerville se tvářil velice důstojně a náležitě. Chápal, že je středem pozornosti. Davy holek sem přišly jedině kvůli němu. Bylo to opojné, ale psovi to nestouplo do hlavy. Nezpychl a s akcí zjevně souhlasil. Chtěl udělat svým příznivcům radost, a proto neprotestoval, když mu Kopyto s Mňoukem namáčeli pracky do černé tuše nebo modrého inkoustu a vzápětí je pečlivě obtiskovali do dívčích památníků.