Přeložila:

ZUZANA ĽALÍKOVÁ

Mia Sheridan: Ramsay

Vydání první

Copyright © 2016. RAMSAY by Mia Sheridan

Published by arrangement with Brower Literary & Management

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2022 jako svou 2542. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Ramsay vydaného v roce 2016

Český překlad © 2022 Zuzana Ľalíková

Odpovědná redaktorka Renata Heitelová

Korektorka Marie Kejvalová

Cover design: Mia Sheridan

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1905-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1906-3 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2022

Mia Sheridan

Ramsay

Tuto knihu věnuji Angii, Addii, Lucii a Callii.

Jsem ráda, že jsme sestry, ale ještě raději,

že jsme i dobré kamarádky.

Beran

Legenda o beranovi vypráví o dvou dětech, o bratrovi a sestře, kteří měli být obětováni bohům. Na poslední chvíli je však zachránil mocný okřídlený beran. Zeus berana za jeho sílu a hrdinství odměnil tím, že ho vynesl na nebe mezi hvězdy a jeho zlaté rouno, po němž prahlo mnoho lidí, se stalo symbolem toho, co je na světě nejvzácnější.

Prolog

Brogan

Čeká na mě.

Zlehka, ale rychle jsem běžel přes trávník, který jsem odpoledne posekal tak, aby se světle zelené pruhy trávy střídaly s tmavě zelenými. Někdy jsem trávu sekal do podoby šachovnice, jindy do kosočtverců. Táta vždycky jen nevěřícně vrtěl hlavou, když jsem mu řekl, že jsem vzor vytvořil, aniž bych si ho nejdřív rozvrhl na papíru nebo použil provázky, a to ani na první pruh zvoleného vzorce. Tedy když byl zrovna dost střízlivý na to, aby si výsledku mojí práce všiml . Bylo to ale opravdu tak. Skutečně jsem si vzorec uměl představit a v duchu si spočítal, kde musím zahnout a kudy mám přesně jít, aby byla každá čára přesně rovná. Sám nevím, jak jsem to dělal, prostě jsem to dělal.

Vůně posečené trávy se mísila s kyselou vůní limetkových stromů v květináčích, které lemovaly zahradu, a těžkou sladkou vůní zimolezu rostoucího poblíž. Snažil jsem se všechny vůně odlišit a nemyslel na nic jiného. Kůže mě pálila. Přidal jsem do kroku. Vůně nebyly nepříjemné, jen jsem v blízkosti něčeho výrazně vonícího nedokázal myslet, a já chtěl myslet. Chtěl jsem myslet na ni.

„Lydia,“ zašeptal jsem. Líbilo se mi, jak to jméno zní, i to, jak tvrdé d přechází v měkké ia, jako by končilo povzdechem. Chtěl jsem si představovat jemné linie její tváře, chtěl jsem si představovat její vlasy – kaskádu letního slunce, jež jí spadala po zádech – i její oči v odstínu dokonale namíchané modré a zelené, takže jsem vůbec netušil, která barva převažuje. Chtěl jsem myslet na krásné křivky jejího těla, na plná ňadra, která jí zvedala tílka a vylévala se z výstřihu plavek. Na její úzký pas a ženskou křivku boků a zadku. Cítil jsem, jak pod poklopcem tvrdnu, a zamračil jsem se. Stál mi už jen při pomyšlení na ni. Přesto jsem se nutil představovat si, jak si prohlížím Lydiiny štíhlé nohy končící dokonale tvarovanými chodidly. I prsty u nohou měla hezounké.

Chtěl jsem si ji chvíli jen představovat, aby až ji uvidím naživo, nebylo tak zřejmé, jak moc mě její krása uchvacuje. Představit si ji mi vždycky pomáhalo zmírnit – aspoň trošičku – jak na mě působila naživo. Přesto moc dobře věděla, jaký vliv na mě má. Poznal jsem to podle toho, jak se nesla, kdykoli jsem se ocitl nablízku, jako by moc dobře věděla, že se na ni dívám a že se mi líbí, co vidím. Poznal jsem to z toho, jak pokaždé naklonila hlavu a ohlédla se ke mně, jako by se chtěla ujistit, že z ní nespouštím oči, a ještě při chůzi pohupovala boky.

Lydia byla princezna, jediná dcera Edwarda De Havillanda a jeho druhé ženy Ginny – Lydiiny nevlastní matky. Byli to multimilionáři a majitelé jedné z největších soukromých společností zabývajících se výstavbou a prodejem nemovitostí. Navíc měla velmi ochranitelského staršího bratra. Byla rozmazlená, zhýčkaná, požitkářská a nenapravitelná svůdnice. Moc dobře jsem to o ní věděl. A přesto jsem se od ní nedokázal držet dál.

„Proklatě,“ ulevil jsem si.

Byl jsem synem zahradníka Lydiiny rodiny. Zahradníka , který před třemi lety odvezl moji sestru a mě z malého hrabství ve středovýchodní části Irska do Ameriky, kde nás měl po mámině smrti čekat „lepší život“. Zahradníka, který nám nasliboval hory doly, a místo toho se držel láhve stejně jako tehdy v Irsku. Můj táta Sean Ramsay je hlupák a budižkničemu. A tak jsem teď pracoval místo něj, aby on nedostal vyhazov, protože jsme zoufale potřebovali jeho plat a zdravotní pojištění, které se k němu pojilo. Moje sestra Eileen nutně potřebovala lékařskou péči. Nekonečnou a drahou.

Táta pořád dokola sliboval, že toho nechá, a já pořád doufal. Některé dny na tom byl líp než jindy, dnešek však mezi ně nepatřil.

Bylo mi sedmnáct, a občas jsem se cítil tak na sedmdesát.

Když se tátovi ještě dařilo pití krotit, přesvědčil pana De Havillanda, aby mě zaměstnal na částečný úvazek jako jeho pomocníka. Měl jsem pracovat vždycky po škole, a tak když mě teď kdokoli viděl něco dělat na zahradě, domníval se, že plním povinnosti zahradníkova asistenta. Nebo jsem v to aspoň doufal. Nikdo nevěděl, že často pracuju dlouho do noci, aby si nikdo neuvědomil, že se táta na většinu svých pracovních povinností dávno vykašlal.

Lydiin otec si také všiml vzorců, do nichž jsem sekačkou upravoval trávník, a zeptal se mě na známky z matematiky. Odpověděl jsem mu, že od devítky chodím na pokročilou matematiku pro vysoké školy. Vypadalo to, že jsem na něj udělal dojem, a zeptal se, jestli bych pro něj chtěl během léta pracovat. Byl jsem na sebe tak pyšný a měl z jeho nabídky takovou radost, že jsem okamžitě souhlasil. Ta práce znamenala, že bychom si mohli dovolit léčbu, kterou doktoři pro Eileen navrhovali. A možná, jen možná, bych si vydělal dost na to, abych mohl chodit s Lydií.

Ano, Lydia byla princezna, ale kdykoli se na mě usmála, srdce mi v hrudi dělalo přemety. Její smích mi zněl jako ta nejkrásnější hudba, byl hebký a trylkový. Mým uším se líbil mnohem víc než afektovaný smích jiných lidí – smích, který mě nutil zakrývat si uši. Lydia byla celá hebká, krásná a ženská. Chtěl jsem ji způsobem, který se mi líbil i jejž jsem nenáviděl. A přestože byla princezna, nikdy se na mě nedívala se směsicí chtíče a pohrdání jako její kamarádky, které si sem chodily zaplavat nebo navštěvovaly párty u De Havillandových. Tyhle holky se na mě dívaly, jako by o mě měly zájem, ale styděly se za to. Lydia byla zkušená svůdnice, něco mě k ní však přesto přitahovalo – nejen její oslnivá krása, ale i hloubka, kterou ostatní dívky postrádaly.

Byl jsem rád, že za mnou chodila a při práci si se mnou povídala. Právě pro tyto okamžiky jsem žil. Líbilo se mi, jak si mě dobírá, nikdy však pohrdavě ani zlomyslně. A nikdo mě neuměl rozesmát tak jako Lydia – často mě svým smyslem pro humor překvapovala.

Zahlédl jsem ji pod platanem u stájí. Otočila se ke mně zády, avšak z toho, jak narovnala ramena, jsem poznal, že mě vycítila. Dávala si s otáčením načas, přehodila si vlasy přes ramena a s oslnivým úsměvem naklonila hlavu.

„Mo chroí,“ oslovil jsem ji, když jsem k ní pomalu došel.

„Požádala jsem tě, abys mi tak neříkal, Brogane. Nejsem princezna,“ ohradila se a pomalu si mě celého prohlédla. Sevřel jsem ruce v pěst, abych se ani nehnul a aby mi zchladla krev. Nechtěl jsem pod jejím pohledem ztvrdnout. Nechtěl jsem jí ukázat, jakou má nade mnou moc. „Děkuju, že jsi přišel.“ Olízla si rty. V očích se jí zračila nervozita, kterou jsem u ní nikdy předtím neviděl. Co má za lubem?

Zamračil jsem se, strčil ruce do kapes a ramenem se opřel o kmen stromu. Slunce se sklánělo k obzoru a obloha za Lydií získala růžovo-oranžový nádech.

„Já –“ Znovu si olízla rty, složila paže na hrudi a zdůraznila tak svoje prsa. „No, jde o to, Brogane, že… no… Ještě nikdy mě nikdo nepolíbil.“

Byl to pro mě takový šok, že jsem na okamžik netušil, co na to říct. V ústech mi vyschlo. Nebyl jsem si jistý, kam tím míří, v hlavě se mi však rozhoukala varovná siréna. Nasadil jsem pečlivě neutrální výraz a s odpovědí si dal na čas.

„Tomu se mi nechce věřit. Vždyť tě chce snad každej kluk v okruhu deseti kilometrů.“ Chodila o třídu níž, a i když jsme nestudovali na stejné škole, kluci u nás o ní mluvili, ačkoli ji znali jenom z doslechu. Greenwich v Connecticutu je hodně malé město.

„Klidně bys mohla vyhlásit konkurz,“ zavtipkoval jsem opatrně. „Určitě by se hned přihlásila celá řada kluků.“ A já taky, protože bych si nemohl proklatě pomoct. „Jako první by určitě přiběhl Myles Landry.“ Myles byl soused a pořád kolem Lydie čmuchal. Častěji, než by se mi samotnému líbilo, jsem ji sledoval, jak s ním flirtuje a oslňuje ho. Taková už však Lydia byla. Flirtovala, okouzlovala a hrála ty svoje malé hry. A celou tu dobu jsem po ní toužil a přál si, abych jí toho mohl nabídnout víc.

„Ha ha,“ odpověděla suše. „Jde o to, Brogane, že chci, abys mě jako první políbil ty.“ Přistoupila ke mně a já o krok ucouvl.

„Proč?“ zeptal jsem se. Proč mi tohle dělá? Proč ve mně probouzí naději na něco, co nikdy nebudu mít? Copak netuší, že mě přivádí k šílenství?

„Proč?“ zopakovala. Se zmateným výrazem naklonila hlavu na stranu a zadívala se na mě modrozelenýma očima. Jako by se divila, že mi to musí vysvětlit.

„Jo, proč chceš, abych tě líbal zrovna já? Jsem syn vašeho zahradníka, nepatřím do tvojí společenský vrstvy. Nic by z toho nebylo.“ Neměl jsem peníze na to, abych mohl s holkou jako Lydia randit. Chtěla by chodit do kina a restaurací, čekala by ode mě kytky a dárky a kdovíco ještě. Stěží jsme si mohli dovolit jídlo a já měl navíc věčně hlad, který jsem nedokázal zahnat. Boty mi byly malé, protože mi nohy za poslední rok vyrostly o čtyři čísla, a v našem rozpočtu na to nebyly peníze.

Tiše se zasmála a zavrtěla hlavou. „Pořád to říkáš, Brogane, a mně na tom pořád nezáleží.“

Zkoumavě jsem na ni pohlédl a snažil se najít v její tváři stopy přetvářky. Žádnou jsem nenašel. Těžko ale mohla vědět, o čem to mluví. O našich finančních problémech neměla ani zdání. Ale záleželo by ti na tom, Lydie. Kdybys znala moji situaci, záleželo by ti na tom.

„Pořád jsi mi neodpověděla.“

Lydia mi věnovala pohled, z kterého se mi málem zastavilo srdce.

„Chci, abys mě políbil, protože jsi ten nejhezčí kluk v celém Greenwichi, a ani to nevíš. Protože se mi líbí, jak se na mě díváš, jak mě pozoruješ. Ale hlavně se taky ráda dívám já na tebe.“ Přistoupila ke mně. Zatajil jsem dech. „Líbí se mi, jak ti zesílí přízvuk, kdykoli spolu mluvíme. Líbí se mi, jak jsi vážný. Jsi jiný než ostatní kluci. Líbí se mi, jak se tváříš, když pracuješ s hlínou, jako bys… Jako bys ji cítil celým tělem. Chci vědět, jestli se na mě budeš dívat stejně, až se dotkneš mě. Chci vědět, o čem pořád tak usilovně přemýšlíš. A chci, abys mě políbil, protože chci vědět, jaké je cítit tvoje rty na mých.“ Poslední slova tiše vydechla. Rozbušilo se mi srdce. Tohle všechno si o mně myslela? Vůbec jsem nevěděl, že na mě myslí, i když s ní zrovna nejsem.

Naklonila se ke mně. Zachytil jsem její vůni, ženskou a jemnou jako ona sama – vlahou a čistou s náznakem… asi vanilky? Zatoužil jsem zavřít oči a zabořit jí nos do holé pokožky. Chtěl jsem zjistit, co ještě v její vůni rozpoznám. Zvedla ke mně hlavu a očima mě žádala, ať ji políbím.

„Fajn, Lydie, políbím tě, ale nic víc,“ odpověděl jsem. Měla pravdu – když jsem s ní mluvil, přízvuk mi zesílil a můj hlas zněl chraplavěji, roztřeseněji. Nemohl jsem si pomoct. V její blízkosti jsem se nedokázal ovládat – ani tělo, ani hlas, ani myšlenky. Určitě věděla, jak zoufale ji chci políbit – a že o tom sním od chvíle, kdy jsem ji poprvé uviděl.

Lydia mi s úsměvem nabídla ruku. „Tady ale ne. Půjdeme dovnitř, kde budeme sami.“ Kristepane.

Vytáhl jsem ruku z kapsy, její nabízenou dlaň přijal a šel s ní dovnitř. Ruku měla měkkou a horkou, a než jsem si sám uvědomil, co to dělám, začal jsem ji palcem krouživě hladit po kůži, jako bych chtěl zjistit její texturu. Jen silou vůle jsem palec zastavil.

Dovedla mě k zadnímu vchodu do stájí, kde za námi zavřela dveře. Na okamžik mě přemohla vůně sena a koní. Zamotala se mi hlava. Lydia mě dovedla do malé místnosti s lůžkem, na němž v případě potřeby přespávali místní dělníci, třeba když klisna rodila hříbě, a zavřela dveře. Tady už vůně tak výrazná nebyla a konečně jsem byl znovu schopný se soustředit.

Zmocnila se mě zlá předtucha, že jsem s Lydií takhle o samotě. Trhnutím ruky jsem ji zastavil. Otočila se ke mně.

„Co se děje?“ zeptala se.

„Nic. Všechno v pohodě,“ odpověděl jsem. Chtěla mě odvést k lůžku a to byl hodně špatný nápad. Měl jsem v úmyslu ji jen jednou políbit a odejít. V hlavě se mi rozezněl poplašný zvonek, avšak utišil jsem ho. Věděl jsem, že jí stejně neodolám. Udělám, cokoli po mně bude chtít, ať už by mi to připadalo jako dobrý nápad, nebo ne. Věděl jsem to stejně dobře jako ona.

Přistoupila ke mně, až se naše těla lehoulince dotýkala. Zvedla se na špičky a něžně přitiskla rty na moje. V tu chvíli jako by mé tělo nevnímalo nic jiného než naše spojené rty. Žilami mi proudila žhavá touha. Přidušeně jsem zachraptěl. Otevřela oči, v nichž se jí zračil něžný, chápavý pohled. Pomalu a smyslně mi položila dlaň na zátylek a vyjela mi prsty do vlasů. Jemně mě přitom poškrábala nehty po hlavě, až mi po těle naskočila husí kůže. Druhou paží mě objala kolem pasu. Položil jsem jí roztřesené ruce na boky, obrnil se, zavřel oči a soustředil se na lehounký dotek jejích rtů.

Zkusmo jsem ji ochutnal. Nervy jsem měl napjaté jako tětiva a smysly přemožené vším, co jsem ještě nikdy předtím nezažil, a nevěděl jsem, co si s tím počít. Mísily se ve mně rozkoš s bolestí, obalovaly mě a mučily. Nevěděl jsem, na co z toho se soustředit dřív. A Lydia jako by to na mně poznala.

Spustila ruce z mých vlasů i pasu, a tak jsme se dotýkali jen ústy. Povzdechl jsem jí do rtů. Ochutnával jsem ji, její sladkou, něčím obohacenou chuť. Chutnala jako mléko s medem. Bože, to je tak příjemné. Víc než jenom příjemné. Naprosto ohromený jsem jí pronikl jazykem do úst. Tiše vzlykla, až jsem z toho zvuku ztvrdl ještě víc. Horkým a vlhkým jazykem se dotkla mého. Byl jsem z ní omámený, a přesto vybičovala moje smysly. Naše jazyky spolu tančily. Přitiskl jsem se boky k jejím, protože jsem potřeboval úlevu, přineslo mi to však jen další nádherné a bolestné pocity.

S posledními zbytky pevné vůle jsem se od ní odtáhl a s hlasitým mlasknutím odtrhl rty od Lydiiných úst. Zmateně a s touhou v očích ke mně vzhlédla. Zarazilo mě to. Lydia se vždycky naprosto ovládala.

„Byl to i tvůj první polibek, Brogane?“ vyzvídala nejistě.

Odvrátil jsem se a zoufale se snažil zklidnit dech.

„Bylo to tak hrozný?“ zeptal jsem se a střelil po ní předstíraně sebejistým úsměvem.

Zavrtěla hlavou. Ve tváři se jí zračil skoro… zbožný údiv.

„Ne, nic takového. Bylo to neuvěřitelné a jsem moc ráda, že to bylo poprvé pro nás oba. To jen… Třeseš se.“ Chytila mě za ruku. „Posaď se se mnou na lůžko.“ Zaváhal jsem, a tak dodala: „Prosím.“ Šel jsem. Zase. Posadili jsme se a Lydia se ke mně přisunula a pohladila mě prstem po hrudi.

„Lydie,“ zasténal jsem.

„Smím tě vidět?“ zašeptala. „Prosím, Brogane. Chci tě vidět.“ Začala mě tahat za triko a já jí to dovolil. Zvedl jsem ruce, aby mi ho mohla přetáhnout přes hlavu. Stál jsem před ní, ztěžka dýchal a sledoval, jak očima bloudí po mé holé hrudi. Byl jsem ve formě. Jak by taky ne? Skoro každý den jsem pracoval osm hodin denně. Ještě nikdy jsem se však před nikým neocitl nahý. A tahle holka nebyla jen tak někdo. Byla to Lydia, dívka, z níž se mi při pouhém pohledu na ni svíralo srdce. Připadal jsem si zranitelný a měl jsem strach. Díval jsem se, jak se jí jemné hrdlo zhouplo, když polkla.

„Bože, jsi nádherný,“ vydechla. „Smím se tě dotknout?“

Přikývl jsem. Na nic víc jsem se nezmohl. Pomalu mi sjela dlaní po hrudi, ukazovákem mi objela břišáky a zastavila se na poprašku chloupků, které mizely pod džínami. Ostře jsem se nadechl, když upřela pohled na vybouleninu pod nimi. Tázavě na mě pohlédla a nejspíš v mém obličeji uviděla něco, co pochopila jako svolení, protože po erekci přejela rukou.

„Bože,“ zasténal jsem a bezmocně se jí přitiskl do dlaně. Nemohl jsem uvěřit, že se to opravdu děje. Bylo to… Neměl jsem pro to slov. Vnímal jsem jenom vlastní touhu. Touhu po Lydii. Připadalo mi, že ji chci snad už celou věčnost.

Lehli jsme si na lůžko. Rozepnula mi džíny a vklouzla do nich rukou. Objala mě prsty a já jí se zasténáním přirazil do dlaně. Ztuhl jsem a jen si vychutnával všechny ty pocity. Rozkoš a bolest. Znovu mě políbila a nepřestávala mě přitom laskat. Odtrhl jsem od ní rty. Bylo toho na mě moc. Moc najednou. Dál mě laskala a po chvíli se odtáhla a svlékla si tílko a hned po něm i podprsenku. Sledoval jsem ji přitom a při pohledu na její nahá ňadra jsem jen stěží potlačil zasténání. Byla tak krásná, až mě to trochu bolelo. Prsa měla plná a vysoko posazená a smetanově bledá tam, kde ji během opalování zakrývaly plavky. Bradavky měla světle růžové a ztuhlé. Kristepane, je tak krásná. Jen stěží jsem se ovládal. Posadil jsem se, ochutnal je a obkroužil jazykem. Lydia zalapala po dechu, avšak přitiskla se ke mně ještě blíž.

„Toužím po tobě, Brogane. Chci tě. Vůbec jsem netušila… Ach,“ vydechla. Vsál jsem bradavku do úst a okusil texturu té jemné pokožky, sametové, lehounce zkrabacené, s měkkými hranami na vrcholku. Kůže jí voněla, ano, lehounkým náznakem vanilky – asi pozůstatek tělového mléka.

Vyvlékla se zpode mě. Její bradavka mi vypadla z úst, avšak než jsem se stihl zeptat, co to dělá, vstala, shodila sukni i kalhotky, zula mi boty a svlékla ponožky i džíny. Omráčeně jsem ji přitom sledoval. Měl bych to zastavit. Měl. Zašlo to příliš daleko a vůbec jsem netušil, jak se to stalo.

Náhle ležela zas vedle mě, horká a měkká. Úplně jsem zapomněl, proč je to vlastně tak špatný nápad. Stěží jsem si vybavoval vlastní jméno. Soustředil jsem se jen na ni, nahou ve své náruči. Bylo to tak příjemné. Připadalo mi to tak správné.

Lydie… Lydie…

Znovu mě políbila. Vklouzl jsem jí rukou mezi nohy a ucítil vlhký důkaz jejího vzrušení. Promnul jsem ho v prstech a vrátil ruku zpátky, až jsem narazil na jedno určité místečko, z něhož se jí náhle vyklenula záda. Vykřikla. Byla tak kluzká, tak měkká.

„Bože, Brogane, ano. Prosím. Nepřestávej.“

Dotýkali jsme se, navzájem se objevovali a laskali, až jsme oba sténali a lapali po dechu. Krev se mi v žilách vařila. A přesto jako by si Lydia celou dobu uvědomovala, že toho nezvládnu víc naráz. Jako by poznala, kdy odtáhnout ruku z jednoho místa, abych se mohl soustředit na to, co dělá jinde. Jako by pochopila, že v mých očích dělí bolest a rozkoš jen tenká hranice a že mám zahlcené smysly. Vědět to však přitom nemohla, protože jsem jí nikdy nevysvětloval, že to takhle vnímám. Reagovala ovšem na mě, jako by to opravdu věděla, jako by mi rozuměla lépe než já sám. Byl jsem ztracený. Nalehl jsem na ni. V jejích očích jsem neviděl ani špetku váhání. Rozevřela oči a přivítala mě v sobě.

Centimetr po centimetru jsem do ní pronikal a nespouštěl z ní oči. Díval jsem se na její krásnou tvář. Úchvatnou tvář. Nešlo mi na rozum, že jsem v ní… nebo tedy skoro. Když jsem narazil na bariéru jejího panenství, zadíval jsem se jí do očí, v nichž se zračily jen údiv a důvěra, a zašeptal: „Omlouvám se. Moc mě to mrzí, krásná Lydie. Mo chroí.“ S těmi slovy jsem pronikl hluboko do ní. Vykřikla bolestí. Chtěl jsem ji utěšit, bylo to však tak příjemné, že jsem zvládl jen přitisknout čelo na její a čirou silou vůle se se skřípěním zubů zastavit. Čekal jsem, až si na mě zvykne. Proč jen ji muselo bolet něco, co bylo pro mě tak krásné? V životě by mě nenapadlo, že by se mi mohlo líbit, jak mě svírá horkými, pevnými svaly a jak mě do sebe zevnitř vtahuje.

„Všechno dobrý?“ zeptal jsem se po chvíli. Přikývla. Začal jsem se pohybovat a z tření jejích svalů o moji pulzující erekci zasténal rozkoší. Záda jsem měl zalitá potem. Věděl jsem, že dlouho nevydržím.

„Tá tú gach rud atá go hálainn dom,“ vydechl jsem.

Jsi všechno, co je pro mě krásné.

Lydia s povzdechem zaklonila hlavu a omotala mi jednu nohu kolem boků. Po několika přírazech jsem cítil, jak se mi podbřišek začíná napínat blížícím se orgasmem, a pták mi ztvrdl ještě víc. Poprvé v životě jsem byl v holce. S posledním přírazem se přese mě převalila rozkoš, až mi po celém těle naskočila husí kůže.

Zhroutil jsem se vedle Lydie, snažil se popadnout dech a podíval se na ni. Oči měla omráčené, výraz však zadumaný, jako by nad něčím usilovně přemýšlela. Ztuhl jsem. Snad toho už teď nelitovala? Pochyboval jsem, že měla orgasmus – to ji určitě zklamalo. Nevěděl jsem, co si myslet a cítit. V hrudi mi poletovala radost, avšak zároveň jsem vnímal určitou nejistotu a zmatek. Snažil jsem se vzpomenout, jak se vlastně tohle všechno seběhlo.

„Všechno dobrý?“ zeptal jsem se jí znovu a zopakoval tak otázku, kterou jsem jí položil, když jsem si vzal její panenství. Připravil jsem o panenství Lydii De Havillandovou.

„Ano. A u tebe?“ ujišťovala se.

Uchechtl jsem se. „Jo. Akorát že… Nevím, jak k tomu vlastně došlo.“

Lydia se pousmála, zvedla se na lokti a přitáhla tak mou pozornost ke svým prsům. Pták sebou znovu škubl.

„Chápu,“ odpověděla.

Krátce jsem přikývl. Najednou mi bylo trochu trapně. Natáhl jsem se pro džíny a podal Lydii její oblečení. Kalhotkami si setřela krev z levého stehna. Odvrátil jsem se. Oba jsme se rychle oblékli. Otřel jsem si dlaně do kalhot a otočil se k ní.

„Lydie, chci –“ začal jsem a natáhl se pro její ruku. Náhle se dveře za mnou rozletěly a s třísknutím narazily do zdi. Co to…? Do žil se mi vlil adrenalin. Ve dveřích stál Myles Landry. Dělá si prdel? Zmateně a naštvaně se na nás zadíval.

„Lydie?“ zeptal se se svraštěným obočím a zatěkal pohledem mezi námi a zmuchlanou dekou na lůžku.

Pohlédl jsem na Lydii. Byla bílá jako stěna.

„Proč jsi mi řekla, ať se tu s tebou sejdu, Lydie?“ zeptal se Myles s narůstajícím nepřátelstvím v hlasu. Ztuhl jsem. Lydia požádala Mylese, ať se tu s ní sejde, potom co požádala mě, ať se tu s ní taky sejdu? Proč? Pohlédl jsem na Lydii. V obličeji měla vepsanou takovou provinilost, až se mi rozbušilo srdce. Nastražila to na mě. Chtěla, aby nás tu Myles přistihl. Byla to snad hra? Ani jsem netušil, že se jí účastním. Šlo jí snad o to, aby Myles žárlil? Chtěla se mu snad pomstít za nějakou křivdu? Místo vzteku mě na okamžik ochromil smutek. Nejhorší na tom bylo, že takhle jsem netrpěl, ani když mi umřela máma.

Lydia omráčeně zavrtěla hlavou.

„Omlouvám se,“ pošeptala mi. Oči měla v tu chvíli obrovské a modré, ne zelené. „Nechtěla jsem, aby to zašlo tak daleko. Chtěla jsem jenom, aby nás přistihl… při líbání.“

Ta poslední slova mi zlomila srdce.

„Co se to tu děje?“

Otočil jsem se ke dveřím, jimiž právě vešel Stuart De Havilland. Lydiin starší bratr. Do hajzlu. V tu ránu mi bylo jasné, že jsem v háji, a přesto jsem necítil vůbec nic. Byl jsem úplně otupělý.

Stejně jako Myles i Stuart stočil pohled z Lydie přes mě na lůžko a zas na mě. Až teď jsem si na světle modré dece všiml krvavé skvrny. Viděl jsem, jak se do Stuartova výrazu vkradla čirá zuřivost. Přistoupil ke mně.

„Cos to mojí sestře do prdele provedl?“

„Stuarte!“ zaječela Lydia a vrhla se k nám.

„Ne, Lydie,“ zastavil jsem ji a taky udělal krok k jejímu bratrovi. „To, k čemu tu došlo, byla soukromá záležitost. Omluvte mě.“ Chtěl jsem Stuarta obejít, avšak tvrdě do mě strčil, až jsem klopýtl a narazil do zdi. Lydia zalapala po dechu. Při nárazu do tvrdého dřeva jsem zatnul zuby bolestí, avšak narovnal jsem se a zadíval se Stuartovi do očí. Bylo mi sedmnáct, a přesto jsem byl vyšší a mohutnější než on v jednadvaceti. Kdybych chtěl, klidně bych ho mohl na místě zabít.

„Znásilnil jsi moji sestru, ty ksindle zasranej?“

Zvedl se ve mně vztek. Rozmáchl jsem se a zasáhl ho pěstí do čelisti.

„Hajzle!“ zařval a promnul si bradu. Ze rtu mu tekla krev.

„Jasně že mě neznásilnil, Stuarte!“ vykřikla Lydia v panice. Doběhla ke Stuartovi a postavila se mezi nás dva, aby na mě znovu nezaútočil… Nebo jsem si to aspoň myslel.

Tohle je její práce. Mojí Lydie. Tohle je její práce. Ne, ne mojí Lydie. Nikdy moje nebyla. Hrdlo mi svíral takový smutek, až jsem se jím dusil.

Stuart se na mě zamračil. Několik okamžiků jsme se navzájem nehybně pozorovali a jediným zvukem byl můj zrychlený dech.

„Tak si to spočítáme, ty jeden matematickej génie,“ oznámil nakonec Stuart odporně výsměšným hlasem. „Využils moji sestru, plus seš nechutnej kus hovna, což se rovná, že tvoji rodinu teď vyrazím ze svýho pozemku. Do rána ať jste pryč.“

Ztuhl jsem. Srdce mi bušilo až v krku.

Bydleli jsme v malé chatce určené pro zahradníka na okraji jejich pozemku. Táta právě teď spal a Eileen se s nohou v sádře dívala na gauči na kreslené seriály. Edward De Havilland byl nemocný, ale férový člověk – i když by se asi ani jemu nezamlouvalo, kdyby zjistil, co jsem tu právě dělal s jeho dcerou. Jeho syn však férový nebyl a docela dlouho tu už všechno řídil právě Stuart De Havilland. Chtěl, abych prosil, přímo tady, před Lydií a Mylesem. Pomalu a dlouze jsem vydechl. Hořel mi obličej.

„To přece nemusíš, Stuarte. Prosím,“ ozvala se Lydia mdle.

„Sklapni, Lydie,“ zavrčel Stuart a odstrčil ji. Sevřel jsem ruce v pěsti. Přestože mě jen krutě využila, stejně jsem ji chtěl chránit. Srdce mi přetékalo smutkem a vztekem. Nenáviděl jsem se.

„Táta za nic nemůže, Stuarte,“ namítl jsem. „Buď fér.“

Stuart se zamračil ještě víc. Po několika vteřinách pomalu oznámil: „Padni přede mnou na kolena a odpros mě, hajzle.“

Zastavilo se mi srdce, nedal jsem však na sobě nic znát. Takové zadostiučinění jsem mu dopřát nehodlal.

„Stuarte –“

„Sklapni, Lydie!“ zařval Stuart znovu. Ani jsem se na ni nepodíval.

„Padni na kolena a pros mě o otcovu práci. A tvoje rodina bude moct zůstat,“ oznámil Stuart. V očích se mu zračila jen stěží potlačovaná radost. Nikdy mě neměl rád a kdovíproč mě nenáviděl. Celá tahle situace se mu proklatě líbila.

Zavládlo tu ticho. Kvůli tátovi bych to, co po mně Stuart chtěl, neudělal. Ani kvůli sobě. Ale kvůli Eileen… Kvůli ní jsem byl ochotný žadonit.

Pomalu, aniž bych od Stuarta odtrhl pohled, jsem si klekl.

„Prosím, nevyhazuj mého otce. Už nikdy, dokud budu naživu, se tvojí sestry nedotknu.“ Slyšel jsem Lydiin tichý pláč, avšak ani jsem se na ni nepodíval. Nehodlal jsem se na ni podívat.

„Polib mi botu a můžete tu zůstat.“

Zaskřípal jsem zuby tak silně, až jsem se kousl do jazyka. V ústech jsem ucítil kovovou pachuť.

Eileen… Eileen… opakoval jsem si v duchu a představoval si přitom její nevinný obličej s nosem a tvářemi posetými pihami. Sklonil jsem se, roztřesený vztekem a raněnou hrdostí. Než jsem se však stihl dotknout rty Stuartovy boty, kopl mě do čelisti. S překvapeným výkřikem jsem odletěl dozadu a přistál na zadku. Obličejem mi projela ostrá bolest.

„Změnil jsem názor. Padej odtud i s tou svojí zavšivenou rodinou. Do rána ať jste pryč.“

Vstal jsem, omráčený rozporuplnými emocemi, z nichž se mi rozbušilo srdce. Přes opar ponížení jsem skoro neviděl. Chtěl jsem ke Stuartovi vyrazit, avšak Myles, na kterého jsem dočista zapomněl, mě rukou na mé hrudi zastavil. Shodil jsem ji ze sebe.

„Asi bude nejlepší, když půjdeš, Brogane,“ řekl mi tiše, soucitně. Zaváhal jsem a jen ztěžka lapal po dechu.

„Hodný kluk,“ ozval se Stuart, strčil ruku do kapsy a něco mi hodil k nohám. Shlédl jsem. Byla to stodolarová bankovka. „Včera jsi dostal zaplaceno. Tohle by mělo pokrýt dnešek.“

Žaludek se mi svíral studem a nenávistí. Kůže na krku mi hořela, přesto jsem bankovku zvedl ze země. Peníze jsme potřebovali. Teď víc než kdy dřív. Obešel jsem Mylese a bez ohlédnutí odešel.

Cestou přes trávník, pod temně modrým nebem, se spustily postřikovače. Chladná voda byla na mé rozpálené kůži příjemná. Směr jsem nezměnil, jen postřikovače obcházel. Koutkem oka jsem viděl, jak někdo uhání k domu. Nejspíš Lydia. Neotočil jsem se. Stuart De Havilland mi řekl, že máme do rána odejít. Tak dlouho čekat nebudeme. O půlnoci budeme pryč. Odejdeme co nejdřív. A jako je mi bůh svědkem, už nikdy nebudu nikoho o nic prosit. Už nikdy.

1. kapitola

Lydia

O sedm let později

„Země volá Lydii,“ řekla Daisy a zamávala mi dlaní před obličejem.

Zasmála jsem se, krátce jí ruku chytila a opět ji pustila.

„Promiň, zase jsem se zamyslela? Je toho teď na mě moc. Zopakuj mi to, prosím. Slibuju, že tě budu vnímat.“ Napila jsem se šampaňského a soustředila se na kamarádku.

Daisy mávla rukou a napila se ze sklenky šampaňského. „Ne, nedivím se ti, že jsem pro tebe vzduch. Jen jsem si stěžovala na svoji kosmetičku, která mi upravuje obočí, protože výsledek její práce bývá naprosto podprůměrný.“

Se smíchem jsem se zadívala na její – jako vždy – dokonale upravená obočí.

„To vidím. Vypadáš hrozně. Nechce se mi věřit, že jsi vystavila veřejnost strašlivému pohledu na svoje obočí.“ Předstírala jsem zachvění.

„Sklapni! A teď vážně…“ Sklapni, Lydie… Ta slova… Proč mi z nich pokaždé přeběhne po zádech mráz? Důvod jsem znala – můj bratr je na mě toho dne opakovaně řval – uvažovala jsem však, jestli někdy nastane den, kdy mě ta slova nerozhodí. Sklapni, Lydie . „Odpočítávám dny, až Maripose skončí mateřská dovolená. Ta má ale drzost.“

Zasmála jsem se. Daisyino plácání o všem možném mi zlepšilo náladu. „Ta má ale drzost mít dítě?“

„Přesně tak. A už mi pověz, proč jsi dneska myšlenkami kdovíkde.“

„Jako obvykle. Práce, Stuart, peníze… samé nudné věci.“

Daisy mi věnovala soucitný pohled. „Myslela jsem, že to v práci vypadá už líp.“

Povzdechla jsem si. „To jsem si taky myslela. Připadá mi, že kdykoli máme chvíli klid, stane se něco dalšího, co nás zas vrátí o pár kroků dozadu. A Stuart nám s tím vůbec nepomáhá.“ Můj rozhazovačný bratr si pořád žije, jako bychom si mohli dovolit utrácet. Co otec umřel a Stuart převzal firmu, jde to všechno od desíti k pěti. Po otcově smrti jsme zjistili, že je společnost ve větších dluzích, než co dal táta najevo. Možná by se dala situace zachránit, kdyby se do čela firmy dostal člověk s aspoň malým náznakem spořivosti nebo manažerských dovedností – ničím z toho můj bratr ovšem neoplývá.

Povzdechla jsem si. Mám bratra moc ráda, často mám ovšem taky sto chutí ho uškrtit. Navíc mi strašně chybí táta. Jeho laskavost, inteligence a láska. Moc si přeju, aby byl naživu a poradil nám, jak vrátit společnost do černých čísel, byť je to poměrně ironické.

Daisy mě poplácala po ruce. „Bude to dobrý. Víš, co potřebuješ? Dobrý sex. Kdy sis naposledy vrzla? Nic člověku nespraví náladu tak jako pořádný šuk.“

Málem jsem se udusila lokem šampaňského a Daisy se zakřenila.

„Kéž bych jenom měla s kým,“ odpověděla jsem se smíchem.

Mám Daisy moc ráda – působí upraveně a na úrovni, ale když to člověk potřebuje, klidně vypustí z pusy ty nejskandálnější věci. Daisy však zároveň žije ze svěřenského fondu a v životě nemusela hnout prstem. Neví, jaké to doopravdy je. A až donedávna jsem to netušila ani já. Pak se ale stalo, co se stalo, a dostala jsem lekce, jaké jsem nikdy nečekala. A nejen ohledně peněz.

Znovu jsem se napila šampaňského. „Bude to dobré. Určitě.“

Přikývla. „Víš, že rodina, která koupila tvůj dům, ho před několika měsíci nabídla k prodeji?“

Zůstala jsem na ni zírat. „Proč?“

Pokrčila rameny. „Prý dostali nějakou nabídku práce v zámoří, ale neznala jsem je. Už se odstěhovali. Dům je, tuším, pořád na prodej.“

Sevřelo se mi srdce. Bože, kéž bych ho jen mohla koupit. Povzdechla jsem si a raději tu myšlenku zahnala. Neměla jsem peníze a přát si něco, co nikdy nebudu mít, k ničemu není.

„Jak se má Gregory?“ zeptala jsem se, abych změnila téma.

Daisy odvrátila zrak. „No, má spoustu práce. Jako obvykle. Ale s tím jsem už počítala, když jsem si ho brala. Kdyby mu to v obleku tak neseklo, už dávno bych ho pustila k vodě.“

Pousmála jsem se. „Dneska je taky v práci?“

„Ano – uzavírá nějaký velký obchod.“

Měla jsem pocit, jako by se jí v očích mihly pochybnosti, než jsem se jí na to však stihla zeptat, zeširoka se usmála a ukázala na naše společné známé, které právě dorazily, a začala mi o jedné z nich vyprávět historku.

Přikyvovala jsem, myšlenkami opět jinde. Těkala jsem pohledem po hostech na zahradní párty. Smáli se, povídali si a vychutnávali si koktejly a jednohubky. Všichni jsou tak bezstarostní. Proč jsem si jen připadala jako… v kleci? Tady, na trávníku, pod otevřenou oblohou a v paprscích letního slunce, jsem si připadala jako v kleci. Uvězněná a neklidná. Měla jsem pocit, že finanční problémy nejsou to jediné, proti čemu moje rodina stojí, jen jsem to nedokázala přesně popsat. Určitě toho tu ale musí být mnohem víc, ne? Věci, na které se budu moct těšit, až se firma konečně postaví zpátky na nohy. Něco víc než jenom svět, v němž jsem vyrostla, svět nekonečných společenských večírků, nakupování a povrchního plácání, které jde jedním uchem tam a druhým ven.

Nemohla jsem si pomoct. Myslela jsem, že pozice viceprezidentky rodinné společnosti ve mně vyplní prázdnotu, avšak nestalo se tak. Moje práce je náročná – o to se Stuart postaral – je zajímavá a v určitém směru i naplňující. Místo abych byla jen hezkou tvářičkou s prázdnou hlavou, jsem se rozhodla zapojit do vedení naší společnosti a společně s ostatními zaměstnanci si vyhrnout rukávy a pustit se do práce. Přesto mi to nepřineslo… něco, v co jsem doufala, že mi moje práce dá. Ale kuš, Lydie, vždyť ani nevíš, co chceš. Jak tě může cokoli naplnit, když ani nevíš, co ti přesně chybí? Sklapni, Lydie…

Sklapni, Lydie…

„Ahoj, Lydie,“ pozdravila mě moje nevlastní matka, která se u nás zničehonic objevila, a naznačila polibek na tvář. Když se odvrátila, aby stejným způsobem políbila Daisy, ve vzduchu zůstala viset těžká vůně jejího parfému – Chanelu No. 5, který používá tak dlouho, co ji znám. Jen tak tak jsem potlačila kýchnutí. „Daisy, drahoušku,“ oslovila mou kamarádku a Daisy ji pozdravila úsměvem.

„Ahoj, Ginny,“ pozdravila jsem ji a dlouze se napila šampaňského. „Vypadáš dokonale jako vždy.“

Moje nevlastní matka si uhladila elegantní blonďatý drdol, v němž každý vlásek byl přesně na svém místě.

„Děkuji. A ty vypadáš…“ Přejela pohledem moje tělové maxišaty s květovaným vzorem. „… hezky.“ Měla jsem co dělat, abych se na ni nezamračila, a raději jsem se napila šampaňského. Nikdo neumí vyslovit „hezky“ tak kriticky jako moje nevlastní matka. Přesněji bývalá nevlastní matka. Nedávno se znovu provdala. „Jsou z loňské sezóny?“ dodala, protože si nejspíš nemohla pomoct.

Jistěže moje šaty byly z loňské sezóny. Ginny moc dobře věděla, jak na tom se Stuartem po finanční stránce jsme. Myslela si snad, že přesto rozhazuju za drahé šaty od vyhlášených návrhářů? Samozřejmě. Protože přesně tohle by na mém místě dělala ona.

„Ach, ahoj, Jane!“ zacvrlikala Ginny s pohledem upřeným za má záda. Vždycky se dívala za mě, jako by viděla někoho lepšího, zajímavějšího, oblíbenějšího, schopnějšího uspokojit všechny její potřeby. Byla jsem však ráda, že se rozhodla obrátit svou pozornost na někoho jiného, byť jen na chvíli. „Hned jsem u tebe!“ křikla se širokým úsměvem. „Musíme spolu probrat dobročinný banket v Boughově centru.“

Poté se obrátila zas ke mně a úsměv jí zakolísal. „Tu mrchu nenávidím.“ Znovu na mě přimhouřila oči. „Měla bys obejít hosty, Lydie. Přišlo několik velice zajímavých svobodných mužů. Nemládneš. Kuj železo, dokud je žhavé. Kdy jsi byla naposledy na schůzce s mužem?“ Zkoumavě si prohlédla můj obličej, nesouhlasně mlaskla a špičkami prstů si poklepala koutky očí, jako by uhlazovala vrásky, které viděla na mně. Jako by to snad byla nakažlivá nemoc. Je to pro ni typický způsob, jak mě mlčky znervóznit. Nemůžu popřít, že Ginny má dokonalou pleť, přestože je o deset let starší než já. Dřív jsem pokaždé okamžitě zamířila k zrcadlu a hledala vady na své pokožce, oblečení nebo vzhledu, na které tak okatě upozornila. Teď jsem jen měla sto chutí zavrtět nad jejím povrchním chováním hlavou. Asi za to může fakt, že nyní mám mnohem větší starosti než šíři svých pórů.

„U baru je zrovna Carter Hanes,“ ukázala na vysokého, štíhlého blonďáka.

Cartera Hanese znám. Po pravdě jsem s ním šla loni na rande, a když mě políbil, olízl mi přitom obličej. Při té vzpomínce jsem se otřásla.

Moje nevlastní matka však pokračovala: „Není to zrovna nejpohlednější muž na světě, ale slušelo by vám to spolu. Jeho otec vlastní miliardy, a navíc je vážně nemocný. Co jsem slyšela, skoro už leží na smrtelné posteli.“ Z jejího hlasu zaznívala skoro radost, jako by nám právě sdělila dobrou zprávu. Uvažovala takhle někdy o mém otci? Ke konci? Zamračila se. „Ach, právě se na něj nalepila Mindy Buchananová. Vypadá to, že jsi promarnila šanci.“

Znovu mlaskla, rozhlédla se, jestli nás někdo neslyší – Daisy se očividně nepočítala –, a sklonila se ke mně. „Když tvůj otec zemřel a my se dozvěděli o jeho dluzích, viděla jsi snad, že jen sedím a čekám na prince, který mě zachrání? Ne, šla jsem mezi lidi, našla Harolda, provdala se za něj a vyřešila tím svoje problémy. Nedělej ze sebe mučednici a převezmi otěže, jako jsem to udělala já. Popovídám si s Jane a pak se za tebou vrátím. Ani se nehni.“ S těmi slovy vyrazila za Jane. Přemýšlela jsem, jak se dají problémy řešit tím, že se provdáte za muže kvůli penězům. Zavrtěla jsem hlavou. Nemělo smysl nad Ginnyinou zvrácenou a sobeckou logikou uvažovat.

Daisy dlaní přes ústa zdusila smích. „Páni. To je… dáreček, co?“

Protočila jsem panenky.

„Nechápu, proč jsem sem vůbec přišla,“ zamumlala jsem a naráz dopila sklenku. Sotva kolem mě prošel číšník s tácem fléten plných šampaňského, vyměnila jsem prázdnou sklenici za plnou a úsměvem mu poděkovala.

„Ale chápeš,“ opáčila Daisy. „Je to hlavní společenská událost sezóny.“ Mrkla na mě. Mdle jsem se pousmála. Nevzpomínala jsem si, kdy naposledy pro mě bylo cokoli z toho důležité. Nebylo – a to ani v době, kdy jsem se usilovně snažila udělat svojí nevlastní matce radost, což je úkol nad lidské síly. Co jsem začala mít finanční problémy, rozhodla se, že mi pomůže tím, že mi najde bohatého manžela – v jejích očích je to perfektní řešení. Bože. Musím jí ovšem uznat, že nezačala o mně a Stuartovi roznášet klepy. Pokud by se kdokoli z přítomných dozvěděl o míře našich finančních problémů, v mžiku by se k nám otočil zády.

„Asi tu umřu nudou,“ povzdechla jsem si. „Nejhorší na tom je, že se Ginny vrátí. Musím se někde schovat.“ Bože, je mi dvacet tři, mám práci, vlastní domov, a na večírcích se schovávám před nevlastní matkou. Bývalou nevlastní matkou. To je ještě horší. „A přitom se opít.“

Daisy se zasmála. „Půjdu s tebou.“ Vzaly jsme si dvě další skleničky a vydaly se přes trávník k vyvýšené terase s výhledem na párty. Na schodech jsme minuly skupinku žen, které scházely po schodišti proti nám. Potlačila jsem zasténání a raději si pořádně přihnula ze sklenky šampaňského, kterou jsem pevně svírala v pěsti.

„Ale, ale, Lydia De Havillandová. Tebe jsem neviděla celé věky!“ Lindsey Sandersová se zastavila přímo přede mnou a sjela mě arogantním, hodnotícím pohledem. „Ahoj, Daisy,“ dodala, věnovala mé kamarádce úsečný úsměv a opět obrátila pozornost ke mně. V duchu jsem si povzdechla. Neměla jsem náladu ani na Ginny, natož na tyhle ženy. Moje bývalé kamarádky ze střední školy. Upřímně říkám, že Daisy bývá občas trochu povrchní, tyhle ženy ovšem pozvedly povrchnost na úplně novou úroveň. V patnácti se to ještě dalo docela pochopit, teď už ovšem ne.

Odjakživa mi bylo všechno to soutěžení a naprosté pokrytectví proti srsti. Navíc jsme se po maturitním plesu odcizily, protože mě Lindsey obvinila, že jsem se jí pokusila přebrat kluka. Její kluk mě ovšem vůbec nezajímal. Po pravdě mě nezajímal ani kluk, s kterým jsem šla na ples já. Měla jsem tehdy víc problémů, než by kdy dokázaly pochopit, a mezi tyto problémy rozhodně nespadalo, že jsem Lindsey na pitomém plese přebrala svalnatého vysokoškoláka.

Přestala jsem s nimi pak mluvit a holky mi to dodnes neodpustily – asi se domnívaly, že jsem přesvědčená, že jsem na ně až moc dobrá, nebo co. Po pravdě už mi bylo z toho všeho zle. Nechtěla jsem se dál zabírat trivialitami, kolem kterých se točil celý jejich svět.

„Sluší ti to,“ pokračovala Lindsey. „Ne každá holka s větším zadkem by měla na květovaný vzor odvahu, ale ty ses, co se módy týče, nikdy nebála riskovat. Všechny jsme tě kvůli tomu vždycky obdivovaly.“ Z jejího hlasu odkapávala faleš. Jen tak tak jsem potlačila smích. Stejně jako ona jsem moc dobře věděla, že velký zadek nemám. Kdysi dávno bych po podobné poznámce okamžitě vyhlásila hladovku. Je smutné, že mi tak moc záleželo na tom, co si o mně tyhle malicherné ženy myslí.

„Tak co poslední dobou děláš?“ zeptala se. Napila se ze své sklenky a přitom se rozhlížela kolem, jako by jí na mojí odpovědi vůbec nezáleželo.

Nasadila jsem předstíraný úsměv. „Ach, však víš, nic moc –“

„Lydia je příliš skromná. Nechce přiznat, že má moc práce s vedením velké společnosti, Lindsey.“ Lindsey stihla jen povytáhnout jedno dokonale upravené obočí, to už však Daisy pokračovala. „A copak děláš ty? Určitě něco vzrušujícího a musíme si o tom někdy popovídat, ale teď už bychom měly jít. Rády jsme tě viděly.“ S těmi slovy mě Daisy chytila za paži. Vlála jsem za ní a smích jsem se snažila zakrýt kašlem. S pobaveným úsměvem jsem se ohlédla na Lindsey a její suitu. Všechny se na nás mračily. Kdysi dávno jsem v čele jejich skupiny stála já…

Stále jsem se za nimi ohlížela, a ještě jsme nebyly mimo doslech, když se Lindsey otočila k Daphne Hanoverové a prohlásila: „Pořád se chová jako paní domu, přitom, pokud jsou zvěsti pravdivé, je chudá jako kostelní myš.“ Následně se vzduchem roznesl jejich smích, který se mi jako dýka zabořil přímo do hrudi. Asi Ginny nebyla tak diskrétní, jak jsem doufala.

„Nevšímej si jich,“ poradila mi Daisy a vlekla mě za paži dál. „Bez nich je ti líp. Jsi lepší člověk než ony. Taky to dobře vědí a štve je to.“

Vystoupaly jsme po schodech na terasu a posadily se ke kamennému stolu se slunečníkem. Přes zábradlí jsem sledovala, jak se Lindseyina skupina připojila k menšímu davu, který se shromáždil kolem vysokého tmavovlasého muže. Po jeho boku stála brunetka ve světle růžových šatech. Ten muž mě zaujal, asi tím, jak se držel lehce stranou od lidí, kteří ho obklopovali a nakláněli se k němu, aby si s ním promluvili. Na tom muži bylo něco… povědomého. Znala jsem jen jediného člověka s podobným zvykem, a tím byl Brogan Ramsay.

Ostře jsem se nadechla. Při tom pomyšlení se mi sevřelo srdce. To… ne. Tento muž byl hodně vysoký, velice mohutný a držel se příliš sebejistě, než aby to byl Brogan. A navíc by tu stejně neměl co dělat. To jen… Určitě to je tím, že jsem na Brogana předtím myslela. Sklapni, Lydie. Ano, to bude ono.

Přimhouřila jsem oči a naklonila se k zábradlí, abych lépe viděla. Takhle na dálku jsem mužovy rysy nerozpoznávala, ale pokud jsem viděla správně, byl pohledný. A jestli mě nešálil zrak, tak o jeho vzhledu něco vypovídalo, že o jeho pozornost soupeřila celá řada žen – nyní včetně Lindsey – a to navzdory tomu, že měl po svém boku tu ženu v růžových šatech. Ta se ho sice nedotýkala, ovšem dávala najevo, že k ní muž patří. Postavila se bokem k ženám, které se přiblížily až moc, a podrážděně pohodila vlasy.

„Daisy,“ zeptala jsem se roztržitě, „znáš toho muže?“ Kývla jsem k němu bradou. Daisy se zadívala tím směrem a chvíli si ho prohlížela.

„Ne, ale je na co se dívat, viď?“ Obě jsme ho chvíli mlčky pozorovaly. „Asi jsem ho tu ještě nikdy neviděla. Co se jít představit?“ Mrkla na mě.

Zavrtěla jsem hlavou a kousla se do rtu. Nemohla jsem se zbavit toho podivného pocitu v břiše.

„Ne,“ odpověděla jsem a znovu se na muže ohlédla. „S někým tu je. A nejspíš je stejně na odchodu.“ Brunetka po jeho boku se k němu právě naklonila, něco mu zašeptala do ucha, muž přikývl a začal si s ostatními lidmi potřásat rukou na rozloučenou. S Daisy jsme se dívaly, jak i se ženou poté odchází. I ta jeho chůze mi byla povědomá. Už jsem ji někde viděla.

Zamračila jsem se, zavrtěla hlavou, dopila šampaňské a ten podivný pocit zahnala. Určitě je to jen náhoda.

Pár právě došel k bráně, která vedla ke schodům na kraji zahrady, když se muž ohlédl. Přísahala bych, že se zadíval přímo na mě. Trhla jsem sebou a znovu se zamračila. Zamrazilo mě.

Později, když už jsem v sobě měla spoustu šampaňského, vyhnula se všem bývalým kamarádkám ze střední a ani jednou nenarazila na nevlastní matku, jsem se krátce rozloučila s hostiteli a s Daisy vyrazila k jejímu autu s osobním řidičem. Zajely jsme k ní domů, kde jsme se ještě několik hodin smály a povídaly si, než se domů vrátil její manžel a já vystřízlivěla. Daisyin šofér mě odvezl k mému autu a pak jsem se vrátila do svého newyorského bytu.

U dveří bytového komplexu se mě zmocnil pocit, že mě někdo pozoruje. Ve vlahém večeru brzkého léta jsem se zachvěla a otočila. Rozhlédla jsem se ulicí lemovanou stromy, ovšem nevšimla jsem si ničeho podezřelého. Po chvíli jsem to hodila za hlavu s tím, že jsem po dlouhém dni jen vypila příliš šampaňského. Zasmála jsem se sama sobě a vešla dovnitř.

2. kapitola

Brogan

Nelegální herna, v níž se hrál poker s vysokými sázkami, byla zařízena v pompézním stylu, v černé, zlaté a rudé barvě, vybavena honosným nábytkem a křišťálovými lustry, jejichž světlo se odráželo od zrcadel, jež visela na zdech. Z reproduktorů zavěšených někde u stropu zněly tiché tóny klasické hudby.

Na tenhle okamžik jsem čekal dlouho a hodlal jsem si ho vychutnat.

Muž naproti mně se zatahal za límeček a obrátil kartu, kterou právě obdržel. I přes stůl jsem cítil štiplavý pach jeho potu. I kdybych karty nepočítal, z toho, jak lehce rozšířil oči a rychle se rozhlédl, jestli někdo jeho reakci viděl, bych poznal, že věří, že má v ruce dobrou kombinaci. Poklepal nohou. Měl dobrou kombinaci, nevěřil však, že mu bude stačit. A taky že nestačila.

Na vrcholu balíčku ležel kárový král, kterého jsem potřeboval, abych měl čtveřici stejné hodnoty. Položil jsem dvě karty na stůl a gestem krupiéra požádal o dvě další. Srdcová desítka a kárový král. Nedal jsem nic najevo a jen zvedl sklenku ke rtům. Barmanovi jsem dával slušné spropitné, aby byl každý druhý drink, který si objednám, bez alkoholu. V této konkrétní sklence však alkohol byl. Napil jsem se a poválel brandy po jazyku. Ze začátku ostrá a silná, poté nastoupila chuť opečených marshmallow a vanilkového krému se špetkou pepře, která se po polknutí změnila v ořechovou chuť dubu.

Vychutnej a užij si to.

Muž naproti mně se na nějaké vychutnávání už dávno vykašlal a teď už do sebe házel jeden drink za druhým. Gestem naznačil číšníkovi, že chce další. Hlupák nevěděl, že pití a hazard nejdou dohromady. Nebo byl příliš velký slaboch na to, aby odolal nabízeným pokušením, a tak je míchal stejně jako právě teď. A skočil do toho po hlavě. Po hlavě. Až na dno. Samozřejmě obrazně řečeno. Na rty se mi dral dravčí úsměv.

Náhle vzhlédl a přes brýle na mě přimhouřil oči.

„Neznáme se odněkud?“ zeptal se.

Ležérním gestem jsem požádal krupiéra o cigaretu a naklonil se k němu, aby mi ji mohl zapálit. Do obličeje mi zavanul kouř a okamžitě mi ztlumil smysly. Měl jsem co dělat, abych se ovládl a neušklíbl. Smrad cigaretového kouře nenávidím. Muž naproti mně se jako v transu díval, jak kouř stoupá vzhůru. Víření dýmu ho na okamžik uchvátilo.

„To si nemyslím,“ odpověděl jsem a schválně opile převaloval slova, aby na mém hlasu nebyl poznat přízvuk. Tvrdě jsem dřel, abych se ho zbavil.