Na hranici konečnosti

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Tereza Šťastná

Na hranici konečnosti – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Člověk je od přírody zvědavý tvor, co pokládá otázky a hledá na ně odpovědi. A i přesto se jen velmi nerad vzdává svých iluzí, svých mylných představ. Iluzí o sobě samém, o ostatních, o světě, o všem možném. Neznáme celou pravdu a dotváříme si ji. A jen velmi neradi si pak tyto iluze necháváme vzít, protože nechat si vzít iluze znamená vidět realitu nahou, což málokdo chce. Iluze nás totiž chrání před krutostí světa, kterou nechceme vidět. Jsou jako závoj, co zakrývá velký nos matky přírody. A možná i z toho důvodu naše vzpomínky bývají často zkreslené…

A právě proto jsem se rozhodla místo své životopisné knížky vydat raději sbírku poezie. Poezie má tu výhodu, že je méně konkrétní, více lidí se v ní najde. A je také menší šance, že někomu ublížíte tím, že ukážete pravdu tak, jak ji vidíte vy, z vašeho zcela subjektivního úhlu pohledu…

Pracuji jako kardioložka a básně uvedené v této knize jsem sepsala v průběhu procesu vyrovnávání se s vlastním onemocněním srdce. Mám syndrom dlouhého QT intervalu, což je vzácná, geneticky podmíněná nemoc, která může vést k mdlobám, závažným arytmiím a náhlému úmrtí v mladém věku. U mě se mimo arytmií objevily i spasmy tepen, takže jsem na jejich podkladě prodělala i několik infarktů myokardu, lehkou mozkovou příhodu a opakované velmi bolestivé ischémie končetin. Kromě skutečnosti, že mám tuto nemoc, byly pro mě komplikované i společenské okolnosti, za nichž mi byla diagnostikována, ačkoliv jsem kolem sebe měla též spoustu skvělých lidí, kteří mi velmi pomohli a kterým bych chtěla za jejich ochotu, péči a lásku poděkovat. Děkuji především mému milujícímu manželovi Boříkovi, mé rodině, mým dvěma koťatům, naší kardiologii Nemocnice Na Homolce a kardiologii IKEM. Tato knížka by se na cestu do světa nevydala bez finanční podpory, za niž bych chtěla poděkovat Thuy Linh Mokré, Vašku Brodcovi, Janu Škrdlantovi a Jakubu Vytiskovi i všem dalším, kteří přispěli, a umožnili tak vydání knížky. V neposlední řadě děkuji i celému našemu týmu, který se na tvorbě knížky podílel.

Ještě než by navždy zapomněla

Z části motýl, z části housenka,

Z části čin a z části myšlenka.

Sama neví, zda točí se jí hlava,

Nebo jen hlavou prázdná slova.

Kde hledat život, co se ztratí?

Bojí se umírání, ne však smrti.

Bojí se slzami ti smáčet tvář,

Aby neuhasila tvou svatozář.

A proti veškeré své pokoře

Chce chviličku spát v tvé pravé komoře.

A snad lásku tohoto světa pocítit by směla,

Ještě než by navždy zapomněla…

Pravda

Jen troška touhy, troška toho snění.

Čas pravdu pomaličku změní.

Podle svých přesných výpočtů

Víš, že světů je nejmíň bezpočtu.

A jeden z nich se možná točí.

Je to však všechno. To ti stačí?

Jen troška touhy, troška toho snění?

Pravda, co v prach se časem změní?

Chceš více lásky, nebo času?

Chceš moudrý mozek, či tělo na okrasu?

Pravda nesmí stát v cestě dobrému příběhu.

Tak nestůj tady! Dej se do běhu!

Někdy jen hledáš život v kupě svojí existence,

Zatímco pomalu ti roste cévní rezistence.

Jen troška touhy, troška toho snění.

Klidný spánek. Však vše se mění…

Housenka

Říká se mluvit stříbro, mlčet zlato,

Ovšem někdy, technicky vzato,

Pokud máš zlato v hrdle a stříbro ve vlasech,

Správnou cestu nenajdeš v zeměpisných atlasech,

Vydej se, kudy hrdlo ráčí,

Či cestou, co tě život vláčí.

Je tvůj osud napsán deoxyribonukleovou kyselinou?

Když chromozómy matky a otce v život splynou?

Je malá, zelená a krmí se,

Pak z kukly krásný motýl zrodí se.

Však DNA se jí nezmění.

Tak co z toho pramení?

Je mocná regulace genové exprese,

Housenka se do vzduchu nevznese.

A pak jako motýl lítá mezi květy

A objevuje nové světy.

Jste tím stejným člověkem, za jakého jste se považovali, než vám řekli, že máte geneticky podmíněné onemocnění? Jste plnohodnotným člověkem, když máte mutaci v té nejniternější podstatě svého já, ve svém DNA? Můžete se na čas zakuklit a pak se znovu vrátit jako motýl a zlehka létat světem? Housenka i motýl mají přece tu samou DNA a jejich podoba i život se přesto tak různí…

Bez podmínek

Kdesi v místě, kam zapadá slunce,

Kde spojí se začátky a konce,

Kdesi v dálce ve tvé předtuše,

Když nahlédneš mi do duše.

Napínáš uši ve směru té správné noty,

Noříš se do myšlenek, do samoty.

To tiché konce zjevení

Je snad pravda, či kognitivní zkreslení?

Do kterého světa patřím?

Chci svoje místo, s nímž se sbratřím!

Špatná rozhodnutí dělají i dobří lidé.

O jednoho míň světa neubyde.

Však tady nikdo nemá chyby.

Kdo ti život věčný slíbí?

Vztek je někdy jen odraz bezmoci,

Třeba když nerozumíš své nemoci.

Někdy není třeba pochopení,

Stačí láska a pohladit po rameni.

Říká se, že je pět fází smutku. Fáze popření je střídána hněvem, pak přijde smlouvání, po něm deprese a na konci je smíření. Ten hněv nemusí mít přesný cíl, i když je jednodušší najít si někoho, na koho se hněváme, ač je v tom třeba chudák vcelku nevinně. Někdy může být nejjednodušší způsob, jak nás toho hněvu zbavit, akceptovat nás takové, jací jsme, a ukázat nám svoji bezpodmínečnou lásku, a tím nás zbavit nejistoty a pochyb o nás samých, které v nás vlastně původně ten hněv vyvolaly.

V této chvíli

Jakkoliv moudrý můžeš býti,

Jsou věci, co nepochopíš bez prožití.

Však nemusíš někoho chápat,

Můžeš klidně jen zmateně tápat,

Abys mu mohl respekt dát,

Abys ho mohl mít snad rád.

Jeho vztek odráží jen jeho myšlenky,

Ne ty tvoje. Dej si kousek sušenky.

Dej si čaj a dopřej si klidu!

A přes všechnu tu okolní bídu,