Češi se nevzdávají!

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Jaroslav Švarc

Češi se nevzdávají! – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Vážení čtenáři,

právě otevíráte publikaci o životním příběhu jednoho z mnoha statečných, který se na podzim osudového roku 1938 spolu s ostatními československými vojáky nebál nikoho na světě. Politická rozhodnutí v Mnichově mu nedovolila bránit svoji vlast, přesto se po zániku Československé republiky v roce 1939 rozhodl bojovat za její svobodu na jiných místech.

Jako jednomu z mála mu bylo umožněno vrátit se jako parašutista do okupované vlasti s úkolem zlikvidovat jednoho z největších kolaborantů, který se naplno odevzdal do nacistických služeb, bývalého plk. gšt. Emanuela Moravce. Osud mu však nedopřál splnit tento důležitý úkol, přesto však vstoupil do dějin jako jeden ze sedmi statečných, kteří 18. června 1942 vzdorovali obrovské přesile nacistických okupačních jednotek v chrámu sv. Cyrila a Metoděje v Resslově ulici v Praze.

Rotný Jaroslav Švarc je důkazem, že Češi se nevzdávají, a já si pokládám za čest, že jsem mohl jeho příběh zpracovat.

npor. Martin Vaňourek, BA. MBA

rotný

Jaroslav Švarc

* 11. května 1914 Velký Újezd

† 18. června 1942 Praha

Dne 18. června 1942 v úplném obklíčení a pod náporem obrovské přesily německých okupačních vojsk, tedy v beznadějné situaci, si v kryptě chrámu sv. Cyrila a Metoděje v Resslově ulici v Praze posledním nábojem své zbraně vzal život rotný Jaroslav Švarc, aby nepadl živý do rukou nacistů. Stal se tak jedním ze sedmi statečných československých parašutistů, kteří právě zde zahynuli při plnění náročných úkolů v okupované vlasti, v hlubokém týlu nepřítele.

V současné době není příliš znám životní příběh tohoto muže, který byl vyslán do obsazené republiky zlikvidovat jednoho z největších českých kolaborantů, bývalého důstojníka československé armády a poté kolaborujícího představitele protektorátní vlády Emanuela Moravce. Ve snaze odčinit dluh a zvýšit povědomí o Jaroslavu Švarcovi je vydání malé publikace dalším krokem k rozšíření jeho významu v paměti našeho národa.

Původní vydání knihy bylo uskutečněno za pomoci Olomouckého kraje.

Kapitola 1
Mládí a začátek vojenské služby

Jaroslav Švarc se narodil v rodině tesaře Františka Švarce a jeho manželky Anny, rozené Tylichové, jako páté dítě, druhý syn ze šesti dětí. Alespoň takto je to zaznamenáno v dochovaných dokumentech, které jsou dnes k dispozici. Nejstarším jejich dítětem byla dcera Mária, která se narodila v roce 1909, ale zřejmě záhy zemřela, jelikož o ní nejsou žádné další informace. Druhá dcera Jarmila se narodila v roce 1910, ale po roce života zemřela. V roce 1911, přesně na Štědrý den, se narodilo třetí dítě, kterým byl syn a jmenoval se po otci František. Ovšem ten zemřel ještě téhož roku, 30. prosince, po několika dnech svého velmi krátkého života. V roce 1913 se narodila další dcera, Libuše, v roce 1914 Jaroslav a jako poslední, v roce 1916, se narodila Anna. Některé prameny ještě hovoří o dceři Viktorii, ale k té není dohledán žádný záznam o existenci.

Pohled na rodný dům Jaroslava Švarce pochází z roku 1960 a od svého původního vzhledu z roku 1938 se příliš nezměnil. Došlo pouze ke zřízení elektrické přípojky v podobě ocelového stožáru umístěného v pravé části domu, který zasáhl i do střešní části. I když není vidět číslo popisné 101, nachází se dnes zrekonstruovaný na ulici nesoucí důstojný název – Válečných hrdinů.

Jaroslav Švarc ve své rodné obci ve dvacátých letech navštěvoval zdejší obecnou školu a po jejím dokončení měl jít v životě dál ve stopách svého otce Františka a vyučit se tesařem. Ovšem vzhledem k jeho slabší tělesné konstituci se nakonec rodiče rozhodli dát ho do učení. Vyučil se cukrářem. A tak v letech 1930 až 1933 působil jako učeň u firmy Novotný v Čejči u Hodonína a po vyučení odešel do Prahy, kde pracoval ve své profesi.

Politické a územní uspořádání v rámci zařazení Velkého Újezdu se od roku 1938, kdy zde Jaroslav Švarc žil, několikrát změnilo. Dnes už není v zemi Moravskoslezské ani pod okresním úřadem v Hranicích, ale nese status městys v Olomouckém kraji.

Na jaře, a to 25. dubna 1936, byl při doplňovacím okresním velitelství v Hranicích na Moravě odveden na dva roky činné služby a dne 1. října 1936 vtělen k pěšímu pluku 23 „Amerických Slováků“ do Trnavy. Tam také skutečně narukoval a v období od 1. října do 31. října absolvoval prvý výcvik vojína pěšího vojska u roty doprovodných zbraní, které velel škpt.pěch. Vilém Woschilda. Současně také ke dni významného státního svátku, kterým byl 28. říjen, složil u této roty vojenskou přísahu. Již po prvním výcviku byla jeho povaha charakterizována jako ustálená a byl označen za pilného a přímého vojáka. Od 1. listopadu téhož roku je od roty doprovodných zbraní přemístěn k 8./23. pěší rotě, jejímž velitelem byl npor. pěch. Josef Kupka. Od 15. listopadu je zařazen do poddůstojnické školy, která se rozběhla u tohoto pěšího pluku a jejímž velitelem byl škpt. pěch. Emil Knappe. Ovšem v důsledku převelení k pěšímu pluku 13 do Šumperka je jeho výcvik v této poddůstojnické škole 10. února 1937 ukončen s prospěchem velmi dobrým a dosáhl prozatímního pořadí 8. mezi 39 frekventanty. Po příchodu k pěšímu pluku 13, jehož velitelství se nacházelo v Šumperku, byl vtělen k 9./13. pěší rotě, která byla součástí III./13. pěšího praporu umístěného v Zábřehu na Moravě. Velitelem roty byl npor. pěch. Václav Hrůza. Zde také pokračoval v poddůstojnické škole, jejímž velitelem byl škpt. pěch. Rudolf Petřík. Poddůstojnická škola byla poté řádně ukončena 15. dubna 1937 pro vojína Jaroslava Švarce s prospěchem označeným jako dobrý a dosahuje celkového pořadí 104. mezi 134 frekventanty. Následně od 16. dubna do 5. května téhož roku konal službu jako zástupce velitele družstva při výcviku čety u 9./13. pěší roty v Zábřehu na Moravě a rovněž byl 23. dubna jmenován střelcem z pušky. Od 24. června pak střelcem z pušky I. třídy. V období od 6. května do 15. května se zúčastnil pozorovacího a zpravodajského kurzu, kterému velel škpt. pěch. František Teichmann. Až do 30. srpna koná službu u své pěší roty a III./13. pěšího praporu, se kterým se účastní závěrečného cvičení jako zástupce velitele družstva.

Vůbec první známý vojenský snímek Jaroslava Švarce pochází z roku 1937, kdy sloužil u III./13. pěšího praporu v Zábřehu na Moravě. Ačkoliv dnes již nemůžeme s naprostou jistotou říci, kdy byl přesně pořízen, můžeme naopak s přesností na ní určit Jaroslava Švarce. Nachází se v druhé řadě jako první zprava.

K osobě Jaroslava Švarce se zachoval ve Vojenském historickém archivu v Trnavě jen jeho kmenový list, který bohužel obsahuje jen základní údaje o jeho vojenské službě a nevypovídá nic o tom, jak svoji prezenční službu spatřoval on sám. O existenci jeho deníku, který si psal ve Francii a ve Velké Británii, se sice vědělo, ale nebyl až do dnešních dnů publikován. Proto bylo velkým a zároveň velmi příjemným překvapením, že byl nalezen i další deník, do něhož si psal poznámky a postřehy ke svým vojenským začátkům od října 1936. Díky tomu dnes, po desítkách let, k nám může Jaroslav Švarc promlouvat. Nechme nyní proto ožít jeho řádky v deníku psaném obyčejnou tužkou, na dnes již zažloutlý papír.

Moje vojna v pár řádcích.

1. října 1936 Narukoval jsem jako nováček k 23. pěšímu pluku, k rotě doprovodných zbraní. Vojna se mně líbila, ale když už jsem měl kamarády, tak jsem byl přeložen.

10. listopadu 1936 Byl jsem přeložen k 8. rotě jako mnoho ostatních z okresního doplňovacího velitelství Hranice. Tato změna mě napřed zlobila, ale když jsem se dozvěděl, že jsme určení pro zvláštní účel a že se dostaneme na Moravu, tak jsem měl radost. Poněvadž jsme byli určeni pro „ZU“, museli jsme mít veškerý výcvik a všechny kurzy. 8. rota mě poslala do poddůstojnické školy, kde po absolvování první poloviny jsem se umístil na 8. místě ze 180. Poněvadž mně bylo souzeno, aby mně štěstí přálo, tak jsem byl zrovna i s ostatními vesměs Moraváky přeložen.

15. ledna 1937 Odjel jsem do nového působiště k 13. pěšímu pluku do Šumperku. Poněvadž v Šumperku jsou jen I. a II. prapor, musel jsem na druhý den do Zábřehu na severní Moravě, poněvadž tam byl III. prapor a já patřil k 9. rotě. Bylo to pro mě velké zklamání, poněvadž u roty i ve škole jsem byl pilný kulometčík a nyní jsem měl být jen obyčejný pěšák. Nedalo se na tom ovšem nic měnit, poněvadž jako „ZU“ musel jsem mít výcvik kulometčíka i pěšáka. K 9. rotě nás přišlo šest, co jsme měli půl poddůstojnické školy a jen tři ji mohli jako pěšáci dokončit. Bylo to hrozně nepříjemné, mně ovšem to starosti nedělalo, poněvadž jsem byl jako první z těch šesti podle pořadí, a proto jsem se do školy zase dostal. Chuť do učení mě ale hned přešla, poněvadž tam jak instruktor, tak důstojník hleděli jen na tak zvané miláčky neb podlízavce. Jako velitel čety, ke které jsem byl přidělen, byl četař aspirant „K“, civilním povoláním profesor. Poněvadž je známo, že profesoři se na vojnu nehodí, protože jsou roztržití a nemají o vojnu velký zájem, tak jistě nebude se žádný divit, když jsem měl proti němu antipatie, a tudíž o školu a její učení jsem se vůbec nezajímal. To by mě nebylo dojímalo tak dalece, ale když jsem zjistil, že po nás požadují tolik, co po těch, kteří jsou u pěšáků celou školu a náš kulometný výcvik vůbec neklasifikují a neberou na to zřetel, tak jsem se stal úplným školním lenochem. Z důstojníků mě nikdo neznal, proto mě také v učebně nevyvolal, takže jsem se dostal po ukončení školy na 134. místo ze 175. Nikterak mě to nemrzelo, poněvadž jsem opravdu nic ve škole nedělal. Oproti tomu jsem ovšem nebyl tak hloupý, jak asi každý považoval, když jsem obsadil tak vysoké číslo. Ti, kteří byli ode mě skoro o 80 čísel výše, byli rádi, když jsem jim poradil, poněvadž to, co oni věděli, byla jen naučená teorie a v praxi si nevěděli rady s docela nepatrným úkolem. Musím přiznat, že až na jednoho byli povýšeni všichni pucáci jak instruktorů, tak i důstojníků. Proto se mně tam vojna nelíbila, poněvadž tam panovala okatá protekce. Nebylo ovšem ani překážkou, že byl jeden dřív povýšen na svobodníka než já, třebaže byl v pořadí od roty o 4 stupně za mnou. Uměl dobře holit, to úplně stačilo, aby byl dobrý poddůstojník. Mimo to jsem navštěvoval všechny kurzy jako pozorovatelský, plynový, zpravodajský, zákopnický, spojovací a výcvik u pěchotního kanónu a minometu. Po absolvování těchto kurzů jsem byl přeložen s mnoha jinými 31. srpna 1937 do Hlučína k 4. hraničářskému pluku.

31. srpna 1937 je Jaroslav Švarc povýšen na svobodníka a přemístěn k nově vzniklému hraničářskému pluku 4 v Hlučíně, který se stal vůbec první postavenou jednotkou určenou pro boj v těžkém opevnění, které se v této oblasti začalo budovat od konce roku 1935. Jak ve vzpomínkách uvádí, mužstvo vybrané a určené pro budoucí pevnostní jednotky, které měly bránit vybudované těžké opevnění, bylo po pečlivém výběru a prověření státní spolehlivosti, což v místě bydliště prováděla příslušná četnická stanice na žádost vojenské správy, označeno zkratkou „ZU“, tedy mužstvo zvláštního určení. Dalším předpokladem a podmínkou před zařazením k pevnostním jednotkám bylo absolvování pěšího výcviku, dále výcviku u kulometných rot, části výcviku rot doprovodných zbraní, zákopnických a spojovacích čet. Každý takovýto voják musel být dobrým střelcem z lehkého i těžkého kulometu, u poloviny se požadoval výcvik k obsluze kanónu a minometu. Tím vším Jaroslav Švarc před příchodem k hraničářskému pluku 4 prošel. V Hlučíně byl po příchodu ze Zábřehu na Moravě od pěšího pluku 13 vtělen do 5./4. hraničářské roty, jejímž velitelem je škpt. pěch. František Máša, která je součástí II./4. hraničářského praporu s umístěním v nových kasárnách v Hlučíně.

V roce 1938 Jaroslav Švarc sloužil v hodnosti desátníka u hraničářského pluku 4 v Hlučíně. Na tomto velmi vzácném skupinovém snímku, kde se nalézá pětatřicet hraničářů, můžeme určit jen tři z nich. Uprostřed sedí v plášti velitel 5./4. hraničářské roty škpt. pěch. František Máša, vpravo od něj velitel čety por. pěch. Stanislav Svoboda, který byl současně velitelem pěchotního srubu MO-S 23 „Chlupáč“. Jaroslav Švarc je v pravé části snímku, pátý zprava, v mírném předklonu. Za povšimnutí stojí jeho vojenská lodička, která v roce 1942 vstoupí do historie, což pochopitelně tehdy nikdo nemohl vědět. Pro úplnost – vyfotografovaný německý ovčák se jmenoval Boris a patřil veliteli roty.

Obranný úsek 5./4. hraničářské roty se skládal z linie těžkého opevnění, které se opíralo o pět stavebně zcela dokončených a téměř plně vyzbrojených pěchotních srubů, které zde od dubna 1936 vybudovala stavební firma Václav Nekvasil, a. s., Praha. Tato stavební firma v zadaném úseku 3./II. – Hlučín postavila celkem 10 pěchotních srubů. Jako první pěchotní srub byl ve dnech 27. 7.–3. 8. 1936 vybetonován pěchotní srub MO – S 18 „V Oboře“. Svobodník Jaroslav Švarc byl přidělen k četě obsazující právě tento pěchotní srub, který byl vybudován nedaleko křižovatky silnic z Hlučína na Šilheřovice a Hať. Ke své vojenské anabázi u hlučínských hraničářů si později do svého deníku poznamenal:

Hlučín mě na první pohled vůbec nenadchl, ale kasárny se mně velice líbily, poněvadž byly nové a velice praktické. Z nás šesti, co jsme měli poddůstojnickou školu, ovšem ti tři jen „půl“, jsme se dostali tři k 5. rotě a ti druzí tři k 7. rotě. K 7. rotě mně odešel tehdy kamarád, kterého jsem měl opravdu rád. Již na třetí den jsem byl určen jako velitel stráže na pevnosti číslo 7. Opomenul jsem ovšem podotknout, že při odchodu ze Zábřeha od 13. pěšího pluku jsem byl povýšen na svobodníka. S dřívějším velitelem stráže jsem se šel podívat, kde ta pevnost je, poněvadž to bylo vzdáleno jednu hodinu cesty od kasáren. Jako strážný jsem dostal tři kluky, které jsem vůbec neznal. Dva byli od roty doprovodných zbraní ze Šumperka a ten jeden od 12. roty ze Zábřeha. Na první pohled se zdáli být dobří, jen jednomu jsem věnoval větší pozornost. Ten toto ovšem zasluhoval, poněvadž jsem ho musel i mockrát napomínat. Měl jsem tu možnost nechat ho zavřít na frňák, ale poněvadž jsem neměl na to povahu, tak jsem mu to raději odpustil. Pak byl přeložen k 7. rotě a tam nevyšel z trestu. Místo něj jsem dostal nováčka, který si u mě získal oblibu, protože konal povinnosti řádně a poslouchal opravdu jako voják. Mezi tím zemřel otec tomu, co byl u 12. roty v Zábřehu, takže jel domů a místo něj jsem dostal starého mazáka z Valašska. Byl to syn z hospodářství, ale rád se zabýval prací, která by patřila nejlépe tesařovi. S touto trojicí jsem vydržel skoro až do konce. Poněvadž všichni příslušníci 4. hraničářského pluku odjížděli do Čech na střelnici, kde se cvičili ve střelbě z kanónu na tanky a jejich výsledky se klasifikovaly, tak v mojí trojce zase nastala změna. Ten nováček byl přeložen do Opavy a z Opavy jsem dostal jiného, který narukoval 1. dubna 1938. Tato změna byla proto, poněvadž hlučínský prapor měl hodně dobrých střelců, kdežto v Opavě jich měli málo. Tentokráte na naši pevnost přišli tři, takže jsem si mohl vybrat. Vybral jsem si, ale brzy jsem zjistil, že jsem vybíral špatně. Poněvadž ale u roty byla vždycky celá stráž psána s velitelem a výkonný náhodou toho mého napsal kolegovi, dostal jsem druhého, který byl mnohem lepší. Musím podotknout, že všichni nováčci, kteří narukovali 1. dubna 1938, byli ze všech nováčků nejhorší. Tím ovšem nedávám pěkné vysvědčení sám sobě, poněvadž jsem byl instruktorem u těchto nováčků. Vinu ovšem neneseme, poněvadž jsme je cvičili čtrnáct dní a odešli jsme do stráže a oni dostali jako instruktory kolegy, co zase ze stráže přišli. Tak buď to bylo tak, že co jeden za těch čtrnáct dní naučil, to druhý zase zničil, aneb každý, kdo je čtrnáct dní ve stráži a přijde do kasáren, tak si chce odpočinout a ne běhat zároveň s nováčky po cvičáku a po polích a v noci cvičit poplach. Proto ani jeden, ani druhý tomu nevěnoval dostatek péče, a proto to asi tak dopadlo.

Dne 1. července 1938 jsem byl povýšen na desátníka. Co jsem zažil při strážní službě na těch pevnostech, psát nebudu, poněvadž by tomu jistě nikdo nevěřil. Když by tomu věřil, tak jen nevoják, poněvadž voják by řekl, že to není možné, ač by při tom nepřemýšlel, že co nebylo u nich možné, mohlo se u nás dělat, aneb se to dělat nesmělo, ale dělalo se to. Každý voják ví, že na vojně se dělá moc věcí, které jsou pod přísným trestem zakázány.

Bohužel pro současnost je nesmírná škoda, že Jaroslav Švarc nechtěl do deníku zaznamenat život na těžkém opevnění, a tak nemáme zcela jasnou představu, jaká tam tehdy vládla atmosféra a jaký byl vzájemný vztah mezi osádkou pěchotního srubu„V Oboře“, kam byl přidělen. Až mnoho let po válce, zejména pak v osmdesátých letech minulého století, se dva bývalí příslušníci hraničářského pluku 4 ve vzpomínkách vracejí k životu v opevnění nad Hlučínem a někteří z nich si vzpomněli i na Jaroslava Švarce. Ačkoliv jsou jejich vzpomínky, které se k bývalému hraničáři a později k parašutistické legendě dochovaly, nepřesné a útržkovité, svým způsobem jsou ojedinělé. Prvním z nich je bývalý svobodník Josef Cholevík, který sloužil rovněž u 5./4. hraničářské roty na pěchotním srubu MO – S 19 „Alej“ jako velitel střelecké místnosti, jejíž zbraně mířily ve směru sousedního srubu MO – S 18 „V Oboře“.

Vzácná fotografie příslušníků hraničářského pluku 4, která vznikla v druhé polovině roku 1937 v hlučínském fotoateliéru jako vzpomínka na prezenční službu. Tehdy si nikdo z těchto dvanácti mužů nepřipouštěl, že tato fotografie vstoupí do dějin díky jednomu z nich. Na tomto dochovaném exempláři je uvedeno, že se jednalo o strážní směnu pěchotního srubu MO – S 18 „Obora“ v následujícím složení: Stojící zleva – voj. Mička, voj. Poloch, voj. Kyselý, voj. Berka, voj. Holub, voj. Butora a voj. Konečný. Sedíce zleva – svob. Říha, des. Zdařil, čet. asp. Panc, svob. Švarc a voj. Haltfof. Pes, kterého drží na svém klíně svob. Švarc, byl rovněž neoficiálním členem osádky pěchotního srubu MO – S 18 „Obora“.

Dobový snímek pěchotního srubu MO – S 18 „V Oboře“ nedaleko Darkoviček pochází z doby krátce po odchodu jeho osádky na podzim 1938. Podle vzpomínek přímých účastníků těchto tragických okamžiků, hlučínských hraničářů, měl právě na tomto objektu v kritickém období desátník Jaroslav Švarc sloužit.

Velitelem těžkého objektu „V Oboře“ byl v zářijové mobilizaci poddůstojník Švarc, jeho hodnost si přesně nepamatuji, který se později dostal do Anglie a zahynul jako parašutista po atentátu na generála SS Heydricha v kostele v Praze. V osádce těžkého objektu „V Oboře“ byl dále svob. Panuš a před mobilizací byl velitelem stráže des. Zdařil.

Druhým pamětníkem, který si ve vzpomínkách vybavil působení Jaroslava Švarce na opevnění, byl délesloužící četař Jan Fianta, jenž byl svého času velitelem těžkého objektu MO – S 20 „U Orla“, který byl rovněž sousedním objektem zmíněného pěchotního srubu MO – S 19 „Alej“ a součástí 5./4. hraničářské roty.

Veliteli objektů v podstatě pro nedostatek důstojníků byli délesloužící poddůstojníci, nebylo to však pravidlem. Velitelem prvního objektu v úseku roty, a to pěchotního srubu „V Oboře“ byl četař Jaroslav Švarc, na „Aleji“ byl velitelem délesloužící četař Hradílek, toho jsem znal osobně. Byl to takový blonďák a pocházel odněkud z Valašska. Na „Orlu“ jsem velel já, na „Jaroši“ byl délesloužící četař Ulihanič, který byl Rusín, na „Františku“ byl velitelem délesloužící četař Mačík, na „Signálu“ sloužil délesloužící četař Jelínek a na „Chlupáči“ délesloužící četař Vajtr.

I když vzpomínky bývalých hraničářů Josefa Cholevíka a Jana Fianty jsou bohaté a zajímavé, v otázce označení Jaroslava Švarce jako velitele objektu těžkého opevnění se mýlí. Prakticky však mohl být velitelem těžkého objektu jen délesloužící poddůstojník nebo nižší důstojník, nikdy jím nemohl být voják nebo poddůstojník prezenční služby, kterým tehdejší desátník Jaroslav Švarc byl. Při své hodnosti mohl plnit funkci velitele střelecké místnosti nebo velitele obsluhy u některých ze zbraní v pevnosti. Je ale také nutné uvést, že kmenový list Jaroslava Švarce neobsahuje jedinou informaci o tom, že skutečně sloužil na pěchotním srubu MO – S 18 „V Oboře“, ostatně se o tom nezmiňuje ani ve svém deníku, a tak v tomto směru informace o jeho působení na zmíněné pevnosti pocházejí jen ze vzpomínek pamětníků, kteří se v popisu pozoruhodně shodují. Bohužel se však mýtus o jeho velitelské funkci nakonec po roce 1989 proměnil v legendu a v květnu 1994 velitelství 2. armádního sboru v Olomouci v tomto objektu odhalilo pamětní desku, kde byl tento historický omyl dokonce odlit do bronzu a setrvává na tomto místě až do dnešních dnů.

Aniž by to však Jaroslav Švarc tušil, během osudného září roku 1938 se od něho, ale i od pevnosti, ve které byl připraven bránit svoji rodnou vlast, nacházel poměrně blízko člověk, který o pár let později zkříží jeho osud, přesně 18. června 1942 přivede na smrt jeho a dalších šest československých parašutistů ukrývajících se v kryptě pravoslavného chrámu sv. Cyrila a Metoděje v Resslově ulici v Praze. Byl jím dozorce finanční stráže Karel Čurda, pozdější parašutista tříčlenného výsadku OUT DISTANCE, který v roce 1938 sloužil na oddělení Finanční stráže v Hati nedaleko Hlučína, což bylo pouhé tři kilometry před pevnostní linií hraničářského pluku 4. Za zmínku v této souvislosti ovšem stojí i působení dalšího pozdějšího parašutisty, který v této oblasti Slezska sloužil a rovněž padl 18. června 1942 v chrámu sv. Cyrila a Metoděje v Praze. Byl jím délesloužící četař Jan Kubiš, který v roce 1938 vykonával službu velitele strážního oddílu 3./XIII. strážní roty v Litultovicích západně od Opavy v tamní linii lehkého i těžkého opevnění.

Na podzim 1938 měl být Jaroslav Švarc po odsloužení stanovené prezenční služby v délce 24 měsíců dne 1. října 1938 propuštěn do zálohy, v důsledku zameškání dvou dnů, které musel nasloužit, měl být dne 3. října propuštěn na trvalou dovolenou, respektive přeložen do I. zálohy. (Původně byl Jaroslav Švarc předurčen jako záloha v rámci pěšího pluku 15, který se nacházel v Opavě, ale po přemístění k hraničářskému pluku 4 měl být veden jako záloha tohoto pevnostního pluku, ale i toto zařazení bylo nakonec dne 15. prosince v důsledku rozpuštění pevnostní jednotky opět změněno a byl veden jako výběr pro již dříve zamýšlený opavský pěší pluk 15.) Ale v důsledku vyhlášení všeobecné mobilizace 23. září byl odchod odvodového ročníku 1936 do zálohy odložen a pokračoval dál v činné službě. O tom se zmiňuje ve svém deníku i Jaroslav Švarc.

Vojenský život mě přestal bavit, poněvadž se blížil civil a poněvadž nám slibovali tři roky. Pak ovšem přišla doba 8. října 1938, kdy jsme opouštěli naše pevnosti bez boje a dosti neslavně. Nyní pro nás nastává doba stěhování a nestálá. Z Hlučína jsme šli do Výškovic u Moravské Ostravy, kde po celém mém neutěšeném životě na mě přišla rána ještě téhož večera. Byl jsem tam jako ubytovatel a našel jsem pro naši osádku z pevnosti dobré ubytování. Poněvadž hospodář, u něhož jsme byli ubytováni, měl rádio, tak jsme šli večer poslouchat. Při zprávách ČTK hlásili, kdo se má dostavit domů kvůli úmrtí nebo onemocnění buďto matky nebo ženy nebo bratra a sestry. Volali jednoho vojína, že mu onemocněl otec a za ním hned svobodníka, že mu onemocněla matka. Přitom jsem si myslel, že mám maminku také nemocnou, takže by mě také mohli volat. Ještě jsem nebyl s těmi úvahami u konce, když jsem slyšel tyto slova: „Voláme desátníka Jaroslava Švarce z Velkého Újezda, okres Hranice, nechť požádá o dovolenou, zemřela mu matka.“ Úplně zbaven jakékoliv řeči a všeho jsem se odebral k veliteli roty, aby mně dal dovolenou. Hned jsem ji dostal a ještě v noci jsem jel domů. Po pohřbu jsem jel k rotě nazpět, ačkoliv jsem ani nevěděl, kde je. Bylo mně řečeno, abych přijel do Brušperku, že tam asi pravděpodobně budou. Do Brušperku jsem přijel, ale rota tam nebyla, jen velitelství praporu. Tam jsem se dozvěděl, že rota je ještě stále ve Výškovicích, tak jsem se náhodou s podplukovníkem svezl do Moravské Ostravy – Hrabůvky a odtud jsem šel pěšky do Výškovic. Přišel jsem tam v 11.00 hodin dopoledne a v 15.00 hodin se celá rota stěhovala do Hrabůvky. Tam jsme byli několik dnů a stěhovali jsme se do Moravské Ostravy – Zábřeha nad Odrou. V Zábřehu jsme byli asi měsíc a tam jsem se také střídal s jedním desátníkem jako velitel stráže v jednom velkostatku na nových česko-německých hranicích.