O statečném
Tobiášovi

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Petra Jánská

O statečném Tobiášovi – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Bude jen na tobě,
jak se děj bude odvíjet…

~ 1. ~

V jedné vzdálené zemi, kde se v lesích za nocí, kdy byl úplněk, potulovala divoká zvířata, žil chlapec jménem Tobiáš. Bydlel ve staré chaloupce se svou kmotřičkou. Tobiáš byl šikovný chlapec a zastal spoustu práce. Pomáhal kmotřičce okopávat zahrádku, sbírat maliny, jahody a borůvky a starat se o zvířata, která žila v malém chlívku vedle chaloupky. Kromě jiných zvířat měli i koně Hnědáka, s nímž Tobiáš jezdil na trh do města prodávat hliněné nádobí, které s kmotřičkou vyrobili na hrnčířském kruhu.

Tobiáš byl hodný a velmi chytrý chlapec. Když vyrůstal, trávil celé dny v lese. Znal snad všechna lesní zvířata a spřátelil se i s dalšími obyvateli lesa. Lesní víly, které se lidí většinou bály, si Tobiáše oblíbily a naučily ho tančit, protože byl roztomilý a nosil jim buchty, které kmotřička upekla. Bylo tu možné potkat i duchy rytířů. Proháněli se lesem, aby zastrašili lupiče a darebáky. A protože Tobiáš rozhodně nebyl lupič ani darebák a od kmotřičky se naučil slušnému vychování, duchové rytířů ho měli rádi a naučili ho šermovat.

Chlapec tu byl šťastný. Nic ho netrápilo, celý den se usmíval a užíval si zábavu, ale zároveň dokázal zastat i spoustu práce. Zkrátka mu nic nechybělo, a tak se těšil na každý další den.

Dětství ale uteklo a Tobiáš dospěl v mladého muže. Kmotřičce pomáhal, s čím bylo potřeba, sekal dřevo, hrabal seno na louce, nosil vodu z potoka. Když mu bylo osmnáct let, začala mu chaloupka připadat moc malá. A kdyby jenom chaloupka. Nějakým kouzlem sestalo, že se zmenšil i ten les, v kterém Tobiáš tak rád trávil svůj čas! Tobiášovi to už nestačilo. Chtěl se podívat dál než na trh, kde jednou za čas prodával hliněné výrobky. Zatoužil poznat celé království, zemi, ve které vyrůstal. A tak se s tím jednoho dne svěřil kmotřičce.

„Nemůžu tě tu držet věčně, chlapče,“ řekla mu s úsměvem a pohladila ho po vlasech. „Sama se divím, že jsi tu zůstal tak dlouho. Musíš jít do světa, potřebuješ získat zkušenosti. Tam tě čeká opravdový život, ne v téhle chaloupce. Pro tuhle práci ses nenarodil.“

„Ale co vy, kmotřičko?“ zeptal se jí. „Jak můžu odejít, když mě tu tak potřebujete?“

Kmotřička se jenom usmála a mávla nad tím rukou. „Však já si nějak poradím. Vždyť ještě nejsem tak stará!“ Na důkaz toho vyskočila ze židle, prohrábla si šedé vlasy a pomalým krokem došla ke kamnům.

„Musím ti na cestu upéct buchty. S plným žaludkem ti bude cesta hned lépe utíkat!“

Než se Tobiáš nadál, s ranečkem na rameni procházel lesem a mířil do světa. Cestou se rozloučil se zvířátky, s nimiž strávil celé dětství a kterým i on přirostl k srdci. Vlk, který byl stejně starý jako Tobiáš, si ho obzvlášť oblíbil, a tak se rozhodl, že bude mladému chasníkovi ve světě dělat společnost.

Pak se Tobiáš rozloučil s lesními vílami a podělil se s nimi o buchty od kmotřičky, které měly tak rády. Víly byly moc smutné, i slzička jim ukápla. Víla Aurila mu dokonce darovala vzácný amulet. Byl to zelený kámen ve tvaru břečťanového lístku, který ho měl na cestě chránit.

To ovšem nebyl jediný dárek, který Tobiáš od obyvatelů lesa dostal. Samotný duch rytíře Matyase z Velkého údolí ho dovedl na místo svého posledního odpočinku a ukázal mu místo, kde najde jeho starý meč. Ležel tam pod vrstvou hlíny a listí už sto let a dalo by se čekat, že bude celý zrezivělý. Když ho ale Tobiáš vyhrabal ze země a očistil od hlíny, meč byl jako nový.

S ranečkem na zádech, amuletem na krku, mečem v ruce a starým vlkem po boku Tobiáš došel až na kraj lesa. Ušel jen pár metrů, než narazil na rozcestí, kde stál velký dřevěný ukazatel. Když Tobiáš přistoupil blíž, všiml si, že na něm visí kus starého pergamenu. Sousední král nabízel půl království a ruku princezny Diany tomu, kdo ji vysvobodí ze zajetí zlého čaroděje a přivede ji zpět.

Půlka království a princezna k tomu, pomyslel si Tobiáš. To by byla krásná odměna za záchranu princezny. Rozhlédl se a uvažoval, kudy se vydá. Jedna šipka ukazovala cestu do hradu v sousedním království, kde žil starý král. Druhá vedla také do sousedního království, ale opačným směrem. „Kdybych se vydal zachránit princeznu, co by bylo s mou cestou po světě?“ ptal se sám sebe zamyšleně. Chvíli stál na místě, zatímco starý vlk mu trpělivě seděl u nohy a pozoroval ho, jako by přemýšlel, jakou cestu si jeho přítel vybere.

A Tobiáš se nakonec rozhodl…

Pokračovat v cestě do sousedního království 2. A

Rovnou se vydat princezně na pomoc 2. B

~ 2. A ~

Tobiáš se nakonec rozhodl pokračovat v cestě, kterou si naplánoval. Když se znovu podíval na královskou výzvu k záchraně princezny, usoudil, že toho není hoden.

Přece jen nejsem žádný rytíř, abych dokázal zachránit samotnou princeznu ze spárů zlého čaroděje, řekl si, dal znamení starému vlkovi a vydal se cestou vlevo.

Když Tobiáš překročil hranice, byl už večer a slunce pomalu zapadalo. Rozhodl se proto, že najde nějaký hostinec, kde by mohl přenocovat a dostat teplou večeři. Za celý den snědl pouze těch pár buchet, které mu kmotřička upekla, to ho ovšem zdaleka nezasytilo.

Putoval dlouho, ale široko daleko se rozprostíraly jen hluboké lesy. Po pár hodinách cesty nakonec narazil na malou chaloupku, kde se ještě svítilo. Naděje, že by mohl najít nějaký hostinec, se už vzdal, proto se rozhodl zkusit štěstí tady. Třeba v chaloupce žijí hodní lidé a nechají ho u sebe přespat.

Tobiáš přistoupil odhodlaně ke dveřím a zaklepal. Po chvíli se na prahu objevil stařeček. Pozorně si Tobiáše prohlédl a zeptal se: „Co potřebuješ, chlapče?“

„Vydal jsem se do světa,“ vysvětlil Tobiáš. „Chystal jsem se přespat v hostinci, ale neměl jsem štěstí, na žádný jsem po cestě nenarazil. Byl byste tak hodný a dovolil mi přespat u vás? Dobře vám zaplatím.“

Za stařečkem se objevila stařenka. I ona si Tobiáše pozorně prohlédla od hlavy až k patě, pak si dala ruce v bok a nedůvěřivě se ho zeptala: „Ty že máš nějaké peníze?“

Tobiáš musel uznat, že po celém dni stráveném na prašné cestě nevypadal zrovna nejlépe.

„Mohl bych vám zaplatit dva zlaté. Tři, pokud se u vás najde něco k snědku pro mě a pro mého přítele,“ řekl Tobiáš a ukázal na vlka.

Při pohledu na jeho čtyřnohého průvodce se stařenka zamračila a nakrčila nos. „To zvíře do domu nesmí. Určitě má blechy.“

Stařeček ale pokynul Tobiášovi, aby vstoupil. „Jen pojď dál, chlapče. A vezmi s sebou i svého přítele. To víš, že se pro tebe najde místo na přespání. A že bys nám něco platil?“ Dědeček zavrtěl hlavou. „Peníze od tebe nechceme, ale nasekat dříví potřebujeme! Ruce už mi neslouží jako dřív,“ usmál se stařeček a zavedl Tobiáše do světničky. Stařenka se dál mračila a dávala jasně najevo, že se jí nápad pozvat si do domu neznámého cizince, který jim bude ujídat ze skromné večeře, ani trochu nelíbí.