180 stupňů

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.bizbooks.cz

www.albatrosmedia.cz

Lukáš Havlas

180 stupňů – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Věnováno mé rodině

Prolog

Když se vám život během chvíle otočí o 180 stupňů, jste úplně vedle. Nemůžete být na takovou změnu připraveni, nedokážete si připustit, že váš zaběhlý standard, na který jste byli mnoho let zvyklí, končí. Najednou je všechno jinak. Dosud bylo vše spíše dobře, odteď je všechno špatně. Anebo obráceně. To je samozřejmě ta lepší, ale mnohem vzácnější varianta.

Je to osud, kdo stojí za těmito veletoči?

Můžeme se jen domnívat, že události v našem životě jsou předem dány, určeny nějakou vyšší mocí. Třebaže je tato úvaha na první pohled iracionální, příběhy reálného života bývají tak neuvěřitelné a zároveň přesvědčivé, že často dávají těmto myšlenkám za pravdu. Tak často, že nejen fatalisté se pokorně ptají: Nemá všechno v životě svůj smysl?

Ruku na srdce, koho občas nenapadlo: Ta moje šílená životní odysea se snad ani vymyslet nedá. Avšak na druhou stranu, nemělo to tak vlastně být? Neprovázejí náš život milníky, které jsou zcela logické a opodstatněné? Nezapadá nakonec všechno do všeho?

Ano, odůvodnit se dá ledacos. Jenže s osudem to bývá těžké. Dá se ovlivnit? Možná ano. Je spravedlivý? Přichází za zločin odpovídající trest? Ze zkušenosti víme, že zdaleka ne vždy. Proč mizera zemře v devadesáti a dobrý člověk v pouhých třiceti? A proč umírají malé děti, které neměly šanci život poznat? Snadná odpověď neexistuje, většina z nás se jí ani nezabývá, protože – jak známo – osud není radno pokoušet.

Někdy se vám život obrátí naruby s takovou rychlostí, že to prostě nemůžete pochopit. Kolo osudu vás postaví do úplně nové, neznámé situace. Tak jako hrdiny následujícího příběhu.

Bývalí spolužáci, přátelé i manželé Magda a Richard Exnerovi, Karolína a Hubert Soukupovi, Veronika a Marek Musilovi a Tereza a David Petrovští vedli spokojený život. Stali se úspěšnými majiteli či manažery neméně úspěšných projektů, s nimiž dobývali svět. Pak se během jednoho jara jejich pohádka rozplynula. Všichni si prošli extrémně zlými časy, aby poznali, jak pomíjivé jsou okamžiky štěstí a jak je třeba si jich vážit. Nemilosrdný osud je připraví o veškerý dosavadní komfort a musejí vyvinout velké úsilí, aby se aspoň částečně mohli vrátit do života, na který byli zvyklí.

Za cenu odříkání, ponížení i zločinu.

Kapitola I.

Zkáza Komára

„Nezávislost tkví v osamocenosti.“

Jean Jacques Rousseau

Rybník, stromy i polní cesta byly najednou neuvěřitelně blízko.

Vyplašený zajíc začal kličkovat na voňavé louce, ptačí páreček dal vale zakrslému keři. Pouhým okem již bylo možné rozeznat nepřeberné množství jarních květin, pouhým uchem zaznamenat ševelící potok.

Motor stále mlčel a letadlo rychle ztrácelo výšku.

David Petrovský přesto jednal rozvážně a systematicky. Rozhodl se ještě pro jeden pokus. Křečovitě stiskl elektrický startér. Zase špatně. Akcelerátor zoufale zaúpěl, ale motor tentokrát ani nezakašlal.

Pak přišel na řadu obvyklý postup z odborných příruček. Nejprve vypnout přívod paliva, dotáhnout bezpečnostní pásy, vyslat nouzový signál. Na vytáčení záchranných čísel v mobilu už není čas.

Ráz krajiny se nezměnil ani za posledním kopcem. Naopak, začínal další, ještě strmější sráz. Keře i stromy houstly. David zuřil: Kdy už konečně přijde nějaká rovinka? Musí někde nouzově přistát, aby zachránil Komára. Vrátit se k rybníku už nedokáže, tuhle šanci definitivně prošvihl.

Proklínal se: Trvalo ti moc dlouho, než ses smířil s tím, že motor znovu nenaskočí. Měl jsi začít s nouzovým manévrem mnohem dřív. Vzápětí si odpustil. Motor byl kvalitní, prověřený a chtěl přece stůj co stůj zachránit Komára.

Výšku nyní odhadoval tak na třicet metrů, i kdyby dělal s kniplem cokoli, zbývá mu nanejvýš půl minutka. Komár byl sice podle Davidova pevného přesvědčení jeden z nejlehčích a nejlépe promyšlených strojů, ale i ten se bude bez funkčního motoru rychle poroučet k zemi.

Davidovi se v hlavě nepromítl celý život, jak většinou tvrdí ti, co údajně přežili svou smrt, ale historie Komára. Jak ho nosil v hlavě ještě na střední a vysoké škole. Obzvlášť potom, co propadl u zdravotní prohlídky, takže se nemohl stát profesionálním pilotem. Jak ho propočítával ve výzkumáku a marně nabízel několika leteckým výrobcům. Smutným koncem bylo, když ho z práce vyhodili, protože prý věnoval Komárovi více úsilí než firemním projektům.

S Komárem to chtěl David všem pochybovačům ukázat – prototyp nakonec sestrojil vlastními silami. Obětoval mu veškerý volný čas, úspory i manželku Terezu, která ho po mnoha varováních opustila. Úspěch se však přece jen dostavil. Na aerosalonu v německém Friedrichshafenu předčil Komár svými parametry konkurenci a David dostal lano od renomované konstrukční kanceláře Kentaur Flugzeugwerke.

Ale co teď, tento zálet se zjevně nepodaří. Může ještě zachránit své malé letadlo?

Komárem otřásl první náraz. Borovice ho na okamžik nadzvedla a mírně přetočila na bok. To ještě David dokázal kniplem vyrovnat. Když se letoun vzápětí otřel o rozložitý jasan, odlomil se podvozek. Tento střet byl fatální – katapultoval jej do koruny dalšího stromu.

Větve přibrzdily téměř stokilometrovou rychlost, přesto byl dopad drtivý. Trup stroje za ohlušujícího rachotu praskl a jeho zadní část, urychlená kinetickou energií, přelétla Davidovi přes hlavu. Přední polovina i se sedačkou pilota zběsile pokračovala vpřed. Přerazila žebřík posedu a hnána hmotností motoru lámala jednu větev za druhou, než se zabořila do mírného protisvahu. Náraz prudce vymrštil Davidovo sedadlo do nedalekého ostružiní.

„Ty vole, to byla šleha. Volej rychle záchranku,“ zaslechl ještě David odkudsi za sebou. Teprve teď ucítil v nohách krutou bolest, která ho postupně stahovala do hlubin bezvědomí.

Netrvala však dlouho. Z ničeho nic se dostavila úleva a příjemné teplo. Ocitl se v neznámém prostoru zalitém světlem, jehož tajemnou kulisu tvořil monotónní pisklavý zvuk provázený tlumenými hlasy. Jako by je odněkud znal.

Kapitola II.

Rozchod

„Abys poznal, kdo jsi, musíš někdy ztratit sám sebe.“

Paulo Coelho

Něco nebylo v pořádku.

Zaprvé Magda Exnerová neseděla v Demínce u jejich oblíbeného stolu, patrně nebyl objednán. Za druhé, kouřila už při první skleničce. Za třetí, nebylo v ní Campari, ale nejspíš nějaký dvojitý bourbon. Za čtvrté, měla v očích dramatický výraz, a konečně, požádala Huberta o schůzku sama.

Něco se určitě muselo stát, protože mu volala navzdory dohodě ne na pevný telefon do práce, ale na mobil. A výčet Hubertových varovných signálů by jistě mohl pokračovat, kdyby měl více času o nich přemýšlet.

„Nazdárek,“ volal Hubert Soukup už ode dveří a předstíral, že je vše, jak má být. Bude hrát mrtvého brouka.

Jenže Magda šla rovnou na věc.

„Promiň za to přepadení, ale musíme si vážně promluvit,“ řekla a křečovitě zamáčkla nedokouřenou cigaretu do popelníku.

„Něco se stalo?“ zeptal se Hubert a snažil se tvářit bezelstně.

„Musíme to skončit.“

„Co skončit, jak skončit?“

„Co to je za pitomý otázky. Skončit náš vztah přece. Richard něco tuší, bojím se, že...“ Magda si zapálila další cigaretu.

„Že co, proboha?“

„Že o tom ví. Nebo má určitě podezření, že někoho mám.“

Hubert zamával na číšníka. Potřeboval panáka. Objednal si dvojitou finskou vodku a colu.

Mlčky čekali, až číšník Huberta obslouží. Když dorazil, Hubert se zhluboka napil. Teprve pak vyhledal Magdiny oči.

„Ví, že jsem to já?“

„To snad ne.“

Hubert si oddechl. Richard byl Magdin manžel, jeho šéf i dlouholetý kamarád a představa, že by odhalil jejich románek, ho upřímně děsila.

„Proč myslíš, že Ríša něco tuší?“ vyzvídal opatrně Hubert.

„Naznačil mi to hned potom, co jsme byli naposledy spolu. Přišel přilitej z práce, chtěl se mnou spát a já odmítla. Řekl, že ví proč, přesněji řečeno...“

„No tak se vymáčkni...“

„Řval, že ví, že jsem ho tam dneska už měla. Od jinýho…“

„To přece mohly být jen stupidní opilecký kecy.“

„Ráno se mi omluvil. Ale já stoprocentně vím, že nekecal. Poznám to na něm. Kdybys věděl, jak se na mě od té chvíle divně dívá...“

Hubert ji chytil za ruku, Magda se však odtáhla.

„Nenamlouváme si něco?“ zeptal se po chvíli mlčení.

„Snad znám do prdele svýho starýho!“ vyštěkla Magda. „Skoro dvacet let. Víš, že není hloupej. A to jsem ti ještě neřekla…“

„Dobře, dobře,“ chlácholil ji Hubert. „Co se ještě stalo?“

„Ten večer taky hulákal, že si všechno zjistí. A jestli na něco přijde, zatočí se mnou. Že přijdu o děti, o dům, auto, zkrátka úplně o všechno. Máme manželskou smlouvu, veškerý majetek půjde za ním.“

„Vyhrožoval ti?“

„Nepřímo.“

„To bych do něj neřekl…“

„Nemůžeš ho znát jako já, když si něco usmyslí, je jako buldok. A má svoje právníky. Všechno je napsaný na něj. Mám strach. Co se mnou pak bude. Ty se stejně nikdy nerozvedeš, srabe!“ Magda začínala být hysterická.

„To přece teď nebudeme řešit,“ snažil se Hubert opustit horkou půdu. Urážku spolkl, argumenty neměl. „Co teda navrhuješ?“

„Jak jsem řekla, končíme,“ sykla Magda nekompromisně.

„To snad nebude nutné, stačí přece, když schůzky omezíme,“ namítl Hubert. Dopil skleničku a objednal si další dvojitou vodku.

Magda jen mlčky kroutila hlavou. „To není řešení, skončíme to.“

„Dobrá, tak schůzky dočasně přerušíme. Do té doby, než se situace trochu uklidní,“ zkoušel to dál Hubert. Nechtěl tak lacino přijít o svoji milenku. Patřila k nejlepším, co kdy měl.

„Ani to není východisko, je... je prostě konec,“ vzlykla Magda. „Mrzí mě to, mám tě ráda, zvykla jsem si na tebe, ale manželství a děti nemůžu obětovat. Ani ty bys to neudělal. Prostě sorry!“

Hubert mlčel, protože výjimečně nechtěl lhát. Tušil, že s Magdou nehne. Aspoň pro tuto chvíli ne. Co bude za pár měsíců, se uvidí.

„Takže dnes naposledy?“ zeptal se opatrně.

„Minule bylo naposledy,“ špitla a tupě zírala přes tlusté sklo své sklenky.

„No počkej přece, už je to dojednaný. Namluvil jsem Karolíně, že mám služební cestu a musím přespat v Hradci,“ protestoval Hubert.

„Nezkoušej to,“ pravila Magda chladně.

„A co mám teď, sakra, podle tebe jako dělat?“

„Přespi si na chatě sám.“

„Vždyť je všechno zařízený, nakoupil jsem jídlo a pití...“

„Nepřemlouvej mě, nemá to smysl,“ stála na svém Magda a začala chaoticky lovit v kabelce peněženku.

„To se rozejdeme takhle?“ žasnul Hubert.

„Zaplatím,“ štěkla Magda na vrchního.

Jak symbolické. Bylo to poprvé, co Hubert neplatil její útratu. Když číšník odešel, zvedla se ze židle a přiblížila tvář k Hubertovi. Ucítil podivnou, ale nikoli odpudivou směs cigaret, bourbonu, parfému a pleťové vody.

„Bude lepší, když se rozejdeme takhle. Rychle, bez scének, bez emocí. Pro oba. Ani nevíš, jak dlouho jsem se k tomu odhodlávala. Zůstaneme přáteli, naše rodiny se mohou dál navštěvovat. Pa, mám tě ráda,“ špitla Magda a vlepila mu letmý polibek. Rychle se otočila, aby Hubert nemohl vidět, jak pláče, a vyběhla z vinárny.

Hubert zůstal sedět jako opařený. A hlavně strašlivě ponížený. Proto, že jejich poměr ukončila Magda a ne on, proto, že to bylo tak rychle a on se nezmohl na slovo. Že nedokázal zosnovat svůj obvyklý sofistikovaný plán, s nímž dosud elegantně vybruslil z většiny prekérních situací. Že neprosadil právo poslední noci, že nezískal prakticky žádnou naději. On, finanční ředitel, který byl zvyklý, že ho všichni kolem poslouchali. Ten, co v Richardově stavební firmě fakticky o všem rozhodoval. Úspěšný manažer Hubert.

Totální prohru zapil třetí, čtvrtou a pak ještě poslední dvojitou vodkou. Začínal být dost opilý, i to jej nesmírně iritovalo. Vlastně ho štvalo už úplně všechno, až trochu zapomněl, že přijel autem. Zaplatil a stopnul si taxi. Na chatu do Říčan se mu v tomto stavu cestovat nechtělo. Zuřil, že bude muset nakecat své ženě Karolíně něco o odložené služební cestě a nějakém nečekaném večírku v práci.

Když se ve Vokovicích vypotácel z taxíku a zaostřil na svůj dům, zdálo se mu, že Karolína v ložnici ještě svítí. Aby si spravil náladu, trochu ji postraší. Pomalu odemkl branku a pohladil vlčáka Rexe. Po zahradním žebříku vylezl na terasu. Připlížil se potichu k francouzskému oknu, přetáhl sako přes hlavu a přitiskl obličej ke sklu.

Karolína si to na jejich manželské posteli rozdávala s Richardem na koníčka, tak, jak to nikdy neměla ráda. I přes francouzské okno slyšel, jak s každým Richardovým pohybem slastně sténala, což normálně také nedělala. Hubert s vytřeštěným zrakem sledoval, jak si aktivně vymohla změnu polohy a nechala Richarda, aby do ní vnikl zepředu. Neschopen ničeho v šoku přihlížel, jak Richard po chvilce dosáhl vyvrcholení, které vzápětí umocnila Karolína laskáním jeho penisu.

Kapitola III.

Bezdomovec

„Nelidskou rozkoší je těšiti se z cizího neštěstí.“

Seneca

Nejdřív Mára Musil ty rány ani necítil. Pak ho začala pálit tvář a teprve další a další kopance jej vytrhly z opileckého spánku. Chvíli nevěděl, kde je, co však pochopil rychle, bylo to, že ho bijí dva otrhanci.

„Nandej mu, hajzlovi,“ řval ten o hodně menší a nakopl Máru zase do žeber. Marek se pokusil vstát.

„Nechte mě, jdu pryč. Nevěděl jsem, že je to váš plac. Fakt jsem to nevěděl,“ prosil Marek a pomalu couval před oběma drbany.

„Hovno, hovno, vole. Dostaneš tak, abys na to nikdy nezapomněl,“ slintal vzteky bez sebe ten prcek.

Pěstí ho trefil do břicha. Mára se zlomil v pase a řekl si o pravý hák. Katastrofa se blížila. Ten větší mizera, když viděl, že by Marek mohl nabrat rovnováhu, vypálil levačku a srazil ho na zem. Jen o vlásek minul při pádu ohniště. Trpaslík k němu hbitě přiskočil a uštědřil mu dva kopance do obličeje.

„Prosím už dost,“ řval zoufale Mára, než mu pusu zavřela i čahounova bota. Rukama si přikryl tvář a vydal se osudu.

„Debile jeden, vole. Ještě jednou tě tady uvidim, tak tě zabiju, ty vole. Zajebanče, jeden,“ plivnul na něj skrček. Poté si rozepnul kalhoty a vytáhl svoji miniaturní výbavu. Mára pocítil na zádech nechutné teplo a přes téměř metrovou vzdálenost odporný zápach, jenž se mu linul z poklopce. Naštěstí se zdálo, že trpaslík má pro tuto chvíli už vybito.

„Dneska je tvůj šťastnej den, vole. Přežiješ to. Teď se seber a táhni. Příště bude po tobě, ty sráči,“ vřískal.

Marek s námahou vstal. Teprve teď zjistil, že má plná ústa krve. Pokusil se sebrat svůj baťůžek, kde měl všechno, ale prcek ho zase nakopnul. Tentokrát do rozkroku.

„Na to zapomeň, vole,“ prskal.

Marek nechal ruksak na zemi a vypotácel se z elektrické rozvodny do chladné noci. Mokrá, počůraná záda ho začala nepříjemně studit. Skrček se ještě naposledy rozeběhl a kopl ho do zadku, až Marek padl obličejem do promrzlé trávy. „Pakuj se, kozomrde,“ řval za ním.

Teď už vstát nemohl. Po čtyřech se doplazil ke srázu a skutálel se z něho dolů. Pak si sedl a z kaluže nabral trochu vody, aby si mohl otřít obličej od krve. Mozek začínal zase fungovat. Věděl, že musí vstát a někam jít, nebo promrzne. Jenže kam? Touto dobou jsou všechny domy zamčeny a na nádraží v tomhle stavu nemůže. Armáda spásy ani Naděje už nad ránem nepřijímají.

Potom si vzpomněl. Na ten opuštěný barák kousek odtud, v Libni U Kříže, kde policie vyháněla squatery. Viděl to asi před měsícem v televizi, když ještě žil jako člověk. Chvíli poté, co ho pustili z kriminálu a krátce předtím, než ho manželka Veronika odkopla jako psa.

Marek sebral poslední síly a postavil se. Ta barabizna je jeho jediná šance. Není daleko, to musí dát. Schoval mrznoucí dlaně do rukávů a vyrazil.

Po cestě se mu v hlavě honila řada otázek. Proč jsem se vůbec nebránil? napadlo ho. Na druhou stranu, určitě to bylo lepší, dostal by mnohem víc. Proč do té rozvodné stanice lezl, když tam našel nedopitou láhev ovocného vína? Proč ji dopil? Muselo mu být jasné, že někdo přijde. Na svůj plac jsou houmlesáci hodně choulostiví.

Jenže co měl dělat? Venku bylo lehce pod nulou. Z nádraží ho už policajti několikrát vyprovodili, doprošovat se v charitě nechtěl – bylo to pod jeho důstojnost. Když ještě nemrzlo, dalo se přespávat venku, ale teď je o teplý placy velká nouze. A k bývalým kamarádům se styděl přihlásit.

Silueta zchátralé stavby v pražské Libni se asi po půlhodince rychlé chůze objevila na obzoru. Marek si nebyl úplně jist, ale zdálo se mu, že v prvním patře vidí cosi jako malé světlo. Po pár desítkách metrů to už bylo jasné. V domě někdo byl.

Jen abych zase nedostal nakládačku, říkal si v duchu. Když se slušně zeptám, tak mě v nejhorším případě vyhodí. Ale co potom? Marek raději nedomýšlel.

Chtěl sáhnout po klice – chyběla. Dveře nebyly zamčené, ale zevnitř zapřené nejspíš nějakým prknem. Zabušil. Nikdo se neozýval. Zkusil to tedy ještě jednou. Z rozbitého okna nad vchodem někdo sundal sololitovou desku. Světlo zesílilo a objevila se zarostlá hlava.

„Co je?“ zeptala se nevraživě.

„Potřeboval bych se ohřát, alespoň na chvilku. Moc prosím.“

Hlava zmizela. Marek uslyšel smích a nějaké hlasy. Pak se zase hlava objevila.

„Seš sám?“

„Jo.“

„Máš ňáký víno?“

„Ne.“

„A cigarety?“

„Ne, dostal jsem do huby, všechno mi vzali,“ kňoural Marek a snažil se, aby to znělo co nejvíc nešťastně.

Hlava opět zmizela a sololitová deska zase zaplnila okno. Marek drkotal zuby. Opět to podělal? Jako v poslední době vždycky? Bože, teď ne. V duchu se modlil, aby někdo přišel otevřít. Chvíli to trvalo, ale nakonec přece jen uslyšel za dveřmi hluk. Když se otevřely, objevil se otrhaný chlapík. Věk se nedal přesněji odhadnout, ovšem nějakých padesát plus to určitě bylo.

„Tak pojď, mladej. To víš, musíme si dávat bacha na fízly a další šmejdy,“ skoro se omlouval.

Marek vstoupil a ucítil blahodárné teplo. Za žádné jiné už nikdy nebudu tak vděčný, přemítal. Nový hostitel mu četl myšlenky: „Nahoře máme kamna, tam je ještě líp, mladej.“

Když vystoupili po vrzavých schodech do prvního patra, Marek nevěřil svým očím. Kolem velkých kamen polehávalo pět lidí, popíjeli svařené víno. Stará autobaterie napájela dvě žárovky, které vydávaly tlumené světlo. V každém rohu velké místnosti ležely staré molitany, polystyreny a několik pokrývek. Takový luxus.

Překvapení ovšem neskrývalo ani osazenstvo.

„No ty vypadáš, mladej,“ hvízdl chlapík. „Kdo tě tak zřídil?“

„Dva naši, spal jsem jim na place.“

„Tak to nebyli naši. Naši by tě takhle nezřídili a ty, kdybys byl náš, tak nebudeš nikomu spát na place.“

„Udělal jsem chybu,“ přiznal Marek.

„To teda jo, mladej.“

Zarostlík sáhl po sklenici od kompotu a nalil do ní z otlučené konvice trochu svařeného vína. Pak ji podal Markovi.

„Já sem Prófa. Učil jsem na střední škole,“ řekl pyšně.

„Díky, já jsem Marek Musil.“ Ani nevěděl, proč se nepochlubil, že kdysi také něco znamenal.

„Tohle je Zrzek, Dědek, Tonka a ten její Píďa. Chodí spolu. Ten velkej, co spí, je Bejk. Už je úplně namol.“

„Těší mě. Moc,“ špitl Marek a zhluboka se napil. Víno chutnalo znamenitě. Ředěný červený krabičák, ale přesto výborný.

„V sudu vedle schodů je voda. Naber si ji do lavoru a umej si ten krvavej ksicht. Nemůžu se na tebe koukat, mladej. Ale musíš rychle, lavor má díru,“ nařídil Prófa.

Marek s úlevou vstal a šel se umýt. Ze zahradnického sudu nabral ledovou vodu a přičichl k ní. Na první dojem nesmrděla. Pak si opatrně omyl obličej, opláchl zaschlou krev. Potom sundal pomočené šaty. Kabát jen otřel kapesníkem, triko a košili se pokoušel vyčistit kouskem plesnivého mýdla, které našel vedle sudu. Podařilo se, i když z děravého lavoru rychle odtékala voda. Mokré triko si zase navlékl na sebe, aby na něm rychle uschlo, košili pečlivě vyždímal.

„Můžu si to tady někam pověsit?“ zeptal se, když opět vešel do místnosti.

„Kam chceš. Jen ne nad Bejka, ten by tě ráno asi moc nepochválil,“ řekla Tonka a začala se hihňat. Loktem přitom píchla do Pídi, který se okamžitě přidal. Tonce mohlo být tak pětačtyřicet, jemu o patnáct méně.

Marek pověsil košili na kus vodovodní trubky, která koukala ze zdi. Pak se posadil vedle Prófy.

„Dáš si čouda, mladej?“ zeptal se Prófa a obřadně vyndal z orezlé tabatěrky několik cigaretových špačků. Marek si vzal ze slušnosti ten nejkratší, zapálil a zhluboka vdechl dým. Víno a tabák přinesly první známky slastného opojení.

„Necháte mě tu do rána?“ osmělil se.

„Co myslíš, co?“ vyhrkl nepřátelsky Zrzek, ale bylo na něm vidět, že otázku spíš směřoval na Prófu. Marek hned věděl, že Prófa je místní kápo. Ale kdoví co bude, až se z opice vyspí Bejk.

„Nevím, snad jo,“ odpověděl Prófa.

„Teplo dostal, vodu dostal, víno dostal, cígo dostal. A co najíst, neměli bychom tě ještě nakrmit, co mladej?“ zavrčel Dědek.

Tonka a Píďa se opět začali dusit smíchy. Dědek se nesmál, ale ani Prófa.

„Nechte ho na pokoji. Vzpomeň si loni na sebe Dědku, jaks byl taky úplně v prdeli,“ odsekl Prófa. Pak se významně otočil k Markovi.

„Můžeš tady přespat, třeba támhle na tom molitanu. Když budeš dobrej, můžeš i zejtra. Ale nebude to zadarmo. Všechno se dozvíš. Teď mazej spát,“ přikázal nekompromisně Prófa.

Marka nemusel přemlouvat. Stulil se na špinavé matraci a pod hlavu si dal vlhký kabát. Ještě se v duchu ujistil, kde je, aby nebyl ráno zase překvapený. Pak přestal vzdorovat únavě. Slastný pocit nicoty se dostavil okamžitě.

Kapitola IV.

Těžká volba

„Jsi anděl. Záříš do noci nad mojí hlavou jako posel nebes, kterého zrakem obráceným v sloup s užaslou bázní lidé sledují, jak osedlává líná oblaka a zvolna plyne širým ovzduším.“

William Shakespeare

„Proč skončil tvůj život?“ zaslechl David odkudsi před sebou.

„Promiňte, mluvíte se mnou?“ zeptal se, když zjistil, že očima nedokáže tazatele identifikovat. Na konci mohutného světelného válce pouze zaznamenal neznámou postavu. Pomalu se přibližovala.

„Ano s tebou, Davide Petrovský. Proč skončil tvůj život?“ opakoval tlumený hlas.

„Můj život skončil? Já ale nevím, že skončil. To znamená, že jsem snad zemřel…?“

„Ano jsi klinicky mrtev.“

David neměl ponětí, co se s ním děje. Je to sen, omdlel, nebo jeho vědomí zahalily léky, drogy či snad alkohol? Ten ale skoro nepije, drogy ani jednou v životě nezkusil a žádné léky neužívá. Usilovně přemýšlel, nedokázal se však vůbec zorientovat. Podobný stav už zažil, když se kdysi probíral z narkózy po operaci. Nevěděl, kde je, netušil, co se stalo. Bylo to nepříjemné. Na druhou stranu necítil, že by se bál. A pak si konečně vzpomněl.

„Měl jsem… měl jsem asi nehodu…“ odtušil David.

„Nehodu… Jakou nehodu, víš jakou, Davide?“ otázal se hlas. Čím víc se přibližoval, tím víc zněl naléhavěji.

„Už ano. Havaroval jsem s letadlem. Měl to být zkušební let, vysadil motor a…“

„… zřítil ses?“

„Ano, myslím, že ano.“

„Byl jsi nezodpovědný, Davide?“

„Tak bych to úplně neřekl. Zálety nového stroje prostě bývají trochu riskantní.“

„Hazardoval jsi tedy se životem?“

„Jsem přesvědčen, že ne.“

„Ani nikdy předtím?“

„Ne víc, než by bylo omluvitelné.“

„Chceš se se mnou dohadovat, Davide?“

„Ne, promiňte, jen říkám, jako to bylo a co si myslím.“

„Vypadá to, že jsi o své pravdě přesvědčený, Davide Petrovský.“

Tajemná postava byla skoro na dosah. Najednou zmizela. Monotónní pisklavý zvuk, který během rozhovoru příliš neregistroval, se začínal vytrácet. Světlo v zorném poli měnilo barvy, z oslnivě žluté po temně fialovou. Nebylo to děsivé, jen zvláštní a úplně neznámé. David se ocitl v novém, nevysvětlitelném prostoru. Nikoli v tom exaktním, jasně ohraničeném a definovatelném, na který byl coby letecký inženýr zvyklý.

Z počátečního šoku se však začal postupně probírat. Zdálo se mu, že první setkání s tajemnem docela ustál. Získával pomalu sebevědomí, dostával se do formy a jako vystudovaný technik si chystal řadu racionálních otázek. Jenže silueta záhadné postavy s hlasem shůry byla rychlejší. Znenadání se zase objevila a její dikce zpřísnila.

„Prožil jsi šťastný život, Davide Petrovský?“ vyzvídal neznámý.

„Na to se nedá jednoduše odpovědět. Většinou asi ano,“ odvětil David.

„Ublížil jsi někomu?“

„Nevím, doufám, že ne. A jestli, tak rozhodně ne úmyslně nebo vědomě…“

„A co tvoje rodina, Davide. Ani té jsi neublížil?“

„Jak to myslíte? Já se o rodinu vždy snažil postarat.“

„Staral jsi se tak, že se rozpadla, Davide. Kvůli tvému sobectví a sebestřednému zájmu o tvé letadlo, nemýlím se?“ přitvrdil tajemný hlas.

„Je pravda, že jsem letectví dost obětoval, ale nikdy jsem nechtěl, aby to odnesla rodina,“ namítl David. „Hodně jsem pracoval, bylo to nejen pro sebe, bylo to i pro rodinu. Kdybych uspěl, měli bychom se lépe.“

„Jenže dopadlo to tak, že manželka od tebe odešla, že?“

„Ano, ale bylo to složitější. Tereza odešla nejenom kvůli tomu. Začalo jí na mě vadit úplně všechno. Myslím, že někoho měla. Ale to jsou intimní věci a…“ Osmělil se. „Promiňte, pane, mohl bych se prosím také já na něco zeptat? Kdo jste?“

„Jsem Nejvyšší.“

„Nejvyšší? To tedy znamená, že jste Bůh?“

„To znamená i Bůh. Pro každého to může znamenat něco jiného. Jsi věřící, Davide?“

„Jak se to vezme, asi ne v tom pravém slova smyslu. Ale myslím, že něco existuje. Do kostela se modlit nechodím, na druhou stranu věřím v nějakou vyšší energii.“

„Proč si to myslíš?“

„Možná to tak nevypadá, ale nejsem člověk, který musí mít všechno ověřené. U mě je to intuice. Pokud se mi tento rozhovor jenom nezdá, byla nejspíš správná.“

„Mluvil jsi dosud pravdu, Davide?“

„Jsem přesvědčen, že ano.“

Nejvyšší se opět odmlčel a odvrátil se. Trvalo to snad deset minut, které provázely tiché nesrozumitelné hlasy, jako by se někdo za dveřmi šeptem o něčem radil. David pořád netušil, co se děje. Nejednou znervózněl, necítil se dobře. Nebyl zraněn, nekrvácí? Nepotřebuje zavolat pomoc? Jenže jak? Ale pak ho Nejvyšší znovu oslovil.