Zlámal: brankářský rod

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.xyz.cz

www.albatrosmedia.cz

Roman Smutný

Zlámal: brankářský rod – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

© Roman Smutný, 2022

© Zdeněk Zlámal, 2022

© František Zlámal, 2022
Photos © Jan Donáth, 2022

© NAKLADATELSTVÍ XYZ, 2022

ISBN tištěné verze 978-80-7683-121-6

ISBN e-knihy 978-80-7683-126-1 (1. zveřejnění, 2022) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7683-127-8 (1. zveřejnění, 2022) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-7683-125-4 (1. zveřejnění, 2022) (ePDF)

Úvod

Dva gólmani, které od sebe dělí třicet sedm let. Když první z nich končil prvoligovou kariéru, ten druhý měl až tři roky poté poprvé spatřit světlo světa. Dva gólmani žijící ve zcela odlišných dějinných epochách. Jeden strávil celou svou kariéru v Československu obehnaném ostnatými dráty. Druhý měl to štěstí, že tyto hrůzu nahánějící zábrany před svobodným světem byly v době, kdy začal hlavičkami trefovat míč do dveří dětského pokoje, snad jednou provždy přestříhány. I díky tomu může dnes hrdě prohlásit, že během své kariéry působil v pěti zemích. Co je spojuje? Rodinné pouto. Zdeněk Zlámal, podnikatel a někdejší místopředseda Fotbalové asociace České republiky, je bratrem prvního a otcem druhého. Přezdívka Bobby, na níž mladší z těchto dvou brankářů trvá, a snaží se přesvědčit ty, kteří si ji svévolně upravili na kratší verzi Bob, aby tohoto zlozvyku zanechali. Město Hulín, v němž oba strávili dětství a kde dělali své první fotbalové krůčky. Brankářské rukavice, o nichž František „Bobby“ Zlámal v době, kdy je věnoval malému Zdeňkovi, zřejmě netušil, že je jeho rodinný nástupce mezi třemi tyčemi bude opatrovat jako vzácný poklad ještě i v době, kdy bude již dvojnásobným otcem. Jeden reprezentační start, který mají shodně oba na kontě, starší Bobby z roku 1977, symbolicky proti Turecku, kam mladší Bobby o třicet devět let později odešel za svým dalším zahraničním angažmá. A samozřejmě Slavia Praha. Pro jednoho osudový klub, v němž strávil v různých rolích neuvěřitelných třicet sedm roků, byť si v průběhu této doby odskočil do České Lípy, aby zde ve druhé lize o pět let oddálil to, čemu někteří fotbalisté říkají polosmrt, tedy konec hráčské kariéry. Pro druhého jedna sezona v rámci pestré kariéry, během níž si splnil dětský sen, ale současně poznal, že strasti a peripetie se nevyhýbají ani velkým klubům se slavnou minulostí. Kniha Brankářský rod Zlámalů vypráví příběh dvou mladých brankářů z malého sedmitisícového města, kteří se vydali do velkého fotbalového světa hledat své štěstí a díky své odvaze, odhodlání, pracovitosti a zřejmě i nezbytnému kousku štěstí jej nakonec našli. Vážení a milí fanoušci fotbalu a poutavých příběhů, přeji vám pěkné čtení.

Roman Smutný

FRANTIŠEK ZLÁMAL

FRANTIŠEK ZLÁMAL
37 LET VE SLAVII PRAHA

Františku, čím byli tví rodiče a jak vzpomínáš na své dětství v Hulíně?

Dětství jsem měl fantastické. Vyrůstal jsem v zemědělské rodině, měli jsme velký statek. Otec byl velmi podnikavý člověk, už jako docela mladý se stal předsedou JZD v Hulíně a později měl pod sebou více družstev. Bydleli jsme ve velkém domě s obrovským dvorem. Fotbal pro mě byl odmala vším. Tedy v létě. V zimě se hrával hokej.

Kdy jsi začínal s fotbalem?

Přibližně v deseti letech za žáčky Hulína. To jsem začal chytat v bráně. Potom jsem přestoupil do dorostu, kde nás trénoval otec Zdeňka Nehody, pozdějšího slavného kanonýra. Se samotným Zdeňkem jsme se na hřišti v jednom mužstvu nesešli, protože on je o čtyři roky mladší. Ale protože mladší měli v Hulíně své hřiště Pod čapím hnízdem a my jsme měli Podstávek, tak jsme občas hrávali proti sobě. Ke sportu nás tehdy hodně vedli i učitelé ve škole. Měli jsme výborné tělocvikáře. Vzpomínám například na pány učitele Vacenovského a Jurčíka. S fotbalem jsem začal i díky tomu, že v té době nebylo co jiného dělat. Mohl jsem si v podstatě vybrat mezi fotbalem a hokejem. Když jsem přišel do áčka Hulína, tak mě museli „ostaršit“, protože mi ještě nebylo ani osmnáct. Jel jsem na prohlídku do Brna, kde mi pro potřeby fotbalu dali úřední glejt, který mi umožnil, abych mohl chytat za áčko. Hráli jsme 1.B třídu, já jsem chytal stabilně a byla to pro mě v té době velká škola. Byli tam docela dobří fotbalisti. Vzpomínám třeba, že se mnou hrál nějaký Smutný, který kopal velmi slušně středního beka a hrál i dorosteneckou ligu.

Před jak početnou diváckou kulisou jste hrávali?

No to je právě to! Na nás chodilo na 1.B třídu více diváků, než dnes (podzim 2015 – pozn. aut.) chodí na Duklu. Včera jsem viděl, že na Julisku přišlo 1 200 diváků. Na nás chodilo stabilně osm set lidí, a když jsme hráli s Tatranem Bučovice o postup do 1.A třídy, přišlo téměř dva tisíce lidí! Na to si pamatuju živě dodnes. Vyhráli jsme tehdy 2:1.

Dva tisíce diváků občas nedorazí na stadion ani v dnešním Jablonci...

Přesně tak. Zdá se to neuvěřitelné, ale mí bývalí spoluhráči to mohou dosvědčit. Byla to doba, kdy na fotbal chodila velká spousta lidí.

Mohl bys přiblížit okolnosti, které vedly k sehrání přáteláku mezi Hulínem a Slavií Praha?

V Hulíně byl závod na výrobu pilek, Pilana Hulín, a v Praze byla zase Pilana Praha. Pilana podporovala Slavii, tak se domluvilo, že se sehraje přátelské utkání mezi Hulínem a Slavií. To bylo v roce 1966. Na tento zápas přišlo v Hulíně pět tisíc lidí! Dostali jsme potupného bůra. Přesto to byl krásný zážitek. V tom zápase za soupeře zářil především František Veselý.

Jak vzpomínáš na věk kolem osmnácti, před odchodem na vojnu?

Vyučil jsem se automechanikem, protože mě bavily snad všechny stroje. Hlavně motorky. Měl jsem nejprve malého pionýra a potom mi otec koupil od policajtů za tisíc korun Jawu 250, na které jsem se dost nadováděl. Jsem vlastně rád, že jsem vůbec na světě, protože jsem tomu dával dost zakouřit. Hodně jsem chodíval i na brigády. Dělal jsem třeba závozníka na kombajně. Byl to ruský kombajn, SK3. Obrovský stroj, vysoký jako dvoupatrový dům. Já jsem s ním jezdil po poli jakoby nic a hrozně mě to bavilo. O autech se ani nebavím. Řídit nějaké auto byla tehdy pro mladého kluka něco jako povinnost. Dodnes mě všechny stroje baví a k šedesátinám jsem dostal od zetě malinkého skútra, ale jen padesátku. Pořád jezdím.

Jak ses dostal na vojnu do Dukly Tábor?

Ještě před vojnou jsem asi dvakrát chytal za výběr okresu a bylo takřka hotovou věcí, že půjdu na vojnu do Dukly Kroměříž. Otec měl ale kamaráda vojáka, který napsal dopis na nějaké vlivné místo o tom, že v Hulíně je talentovaný brankář, a tak jsem se dostal do Dukly Tábor.

Jaký to byl pro tebe skok přejít z Hulína do Dukly Tábor a jak taková vojna v Dukle probíhala? Jak vypadal tvůj běžný den na vojně?

Byl jsem překvapený, ale bylo to ryze sportovní. Sportovní četa. V Táboře se to jmenovalo Tabačka a byli jsme normálně dohromady s vojáky. Je fakt, že nám trochu vojny udělali mazáci, ale jinak to byl opravdu čistě sportovní klub se zaměřením pouze na fotbal. Chodili jsme dvakrát denně na tréninky. S nějakým vojenským cvičením si tam nikdo hlavu nedělal. Maximálně jednou za rok udělali poplach, odvezli nás někam za Tábor a my jsme se potom museli každý sám dopravit zpátky. Z toho, že jsem mohl dvakrát denně trénovat na tak kvalitní trávě, jaká třeba byla na hřišti U Jordánu, jsem byl úplně vedle. Nic takového jsem do té doby nezažil. Kolem mě byli navíc kluci, co jméno, to dorostenecký reprezentant. Valkovič ze Slovanu Bratislava nebo třeba Slabý. Zpočátku jsem si proto říkal, co tam mezi nimi vůbec dělám. Měl jsem ale náskok v tom, že už jsem v té době hrával za muže. To byla moje výhoda. V době, kdy jsem přišel, sestoupila Dukla Tábor z druhé ligy do divize a béčko, které kopalo právě divizi, muselo níž do krajského přeboru. Já jsem první rok chytal za béčko všechny zápasy a okamžitě jsme postoupili zpátky z prvního místa, bez ztráty květinky. Občas jsem naskočil i za áčko, to když se brankář Čaloun, pozdější slavný gólman Škody Plzeň, zranil. Za áčko tehdy hrával můj mazák a pozdější dlouholetý spoluhráč ze Slavie Franta Cipro. Jednou jsme hráli proti „vodníkům“, což bylo derby proti tamnímu klubu Tábor – Vodní stavby. Na toto místní derby přišlo tři a půl tisíce lidí. V tom roce i áčko vykopalo zpátky postup, a tak jsem mohl ve svém druhém roce na vojně chytat druhou ligu. Tu hrála tehdy třeba Bohemka nebo Hradec Králové. V prvním zápase sezony jsme porazili Kladno 2:0, potom jsme hráli proti Bohemce, ne v Ďolíčku, ale na Viktorce. Hned ve třetí minutě jsem dostal gól od Sádeckého, který trefil šibenici, kvůli čemuž jsme prohráli 0:1. Potom jsme porazili Jablonec. Doma jsme to řezali všechno. Škodu Plzeň, která následně postoupila do ligy, jsme doma porazili 4:1.

Předpokládám ale, že alespoň základním přijímačem jste při nástupu na vojnu museli projít, ne?

Ne. Já teda vůbec.

Takže jsi nezažil ani klasické mazáctví, šikanu a podobné věci?

Tak samozřejmě, že jsme mazáky museli poslouchat na slovo. Co řekli, to platilo. Ale žádnou šikanu jsem nezažil, spíš se občas udělala nějaká sranda. Do extrémů to naštěstí nikdy nedošlo.

Jak došlo k tvému přestupu do Slavie v srpnu 1969?

Měl jsem v té době spoustu nabídek. Ještě za působení v Táboře jsem se dostal na neoficiální mistrovství Evropy. Šlo o turnaj devatenáctek, na kterém startovalo hrozně moc slavných mančaftů, jako byl Inter Milán, Fiorentina nebo mnozí další. Ze Slavie za mnou jezdil vyhledávač talentů pan Bartůněk, funkcionáři Baníku Ostrava a enormní zájem o mě měl zejména Jablonec. Jeho představitelé mě přemlouvali vehementně. Jednou pro mě přijeli do Prahy v šestsettrojce a odvezli mě do Hulína, kde se měl upéct můj přestup. Sekretář se jmenoval pan Polák a nabízel mi šílené peníze. Otevřel kufr a v něm bylo sto tisíc! To byl na tu dobu neuvěřitelný balík. Já byl ještě v té době takový naivní a nakonec to celé zastavil můj otec, velký slávista.

To byl ten hlavní důvod, proč ti nedovolil jít do Jablonce?

Určitě. Otec byl opravdu zapálený slávista, takže to nešlo. Potom se stal ten průšvih, že jsem podepsal dva přestupní lístky. Nejprve Ostravě a následně, když za mnou přišla, tak i Slavii. Ta slíbila, že se o administrativní dořešení postará. Tak jsem nakonec opravdu skončil ve Slavii.

Byl to tvůj splněný sen?

To rozhodně. Hned jsem si vzpomněl na ten přátelák z roku šedesát šest, ve kterém už tehdy hráli za Slavii Béda Tesařů, Bohuš Smolíků nebo brankář Jirka Vošta, kterého jsem nyní střídal, a on odcházel ze Slavie do Jablonce. Po podpisu smlouvy jsem šel domů a nemohl jsem tomu uvěřit. Říkal jsem si: Co já, venkovský kluk, tady ve Slavii proboha dělám? Všechno bylo v úplně jiném měřítku, než na co jsem byl zvyklý. Když v té době přišlo na Slavii deset tisíc diváků, tak to bylo katastrofálně málo. Na zápasy s Bohemkou, Trnavou nebo Slovanem Bratislava chodilo až pětadvacet tisíc lidí. A jak tak jdu po ulici a přemýšlím, tak najednou vidím, jak jde proti mně vedoucí mužstva, pan Puč, ten, který dal gól ve finále mistrovství světa 1934, a svým typickým hlubokým hlasem na mě volá: ,,Kde jsi, chlape? Už na tebe čekáme!“ Tak jsem šel do kabiny, a když jsem viděl všechna tehdejší esa Slavie, musel jsem se z toho posadit. Franta Veselý, Béda Tesařů, Bohuš Smolíků, Julius Kantor, Jarda Kravarik původem z Trnavy, skvělý technik Franta Knebortů z Dukly nebo třeba Karel Kneslů. S Karlem jsme velcí kamarádi, ale tehdy jsem mu hned na prvním tréninku skočil pod nohy a způsobil mu výron. Ten mi tehdy dal! Byla to doba, kdy jsme my mladí ještě museli být hodní.

To byl velký posun nahoru, že?

Naprosto a ve všem. I v životě. Musel jsem si především zvykat na obrovský tlak ze všech stran a od velké spousty lidí včetně médií. Když jsme vyhráli se Spartou, tak nás lidi doslova nosili na ramenou.

V dobovém tisku o tobě tehdy napsali, že ještě musíš zapracovat na odstranění lability a zlepšení sebevědomí. Měl jsi s tím opravdu problém? A pokud ano, jak jsi jej odstranil?

Opravdu jsem takové problémy měl. Já jsem byl kluk, který vyrůstal ve skromných poměrech. A taky jsem byl zvyklý poslouchat doslova jako blbec. Tohle musíš, támhleto musíš, zkrátka byl jsem zvyklý hlavně na příkazy a kvůli tomu jsem postrádal zdravé sebevědomí. Když dnes vidím kluky se zdravým sebevědomím, tak to se nedá srovnat. Já když pustil góla, tak to byl můj (důrazně) gól. Byl jsem přesvědčen o tom, že všechno se dá chytit. Dnes přijde po prohraném zápase brankář před kameru a suverénně řekne, že se to nedalo chytit a že to kluci vzadu neuhráli. Mají zkrátka sebedůvěru, kterou já neměl. Možná by se mi tehdy býval hodil nějaký manažer. Až ke konci kariéry jsem cítil, že jsem si jakési sebevědomí vybudoval.

Takže to přišlo s přibývajícím věkem?

Určitě až s věkem. My jsme byli s Mirkem Stárkem dva brankáři na stejné startovní čáře. On přišel do Slavie půl roku přede mnou a byli jsme výkonnostně nastejno. Chytal on, a když se mu něco nepodařilo, šel jsem do branky já a tak pořád dokola jsme se střídali. Vydrželi jsme takto spolu ve dvojici devět roků, byť Slavia zkoušela i jiné gólmany, například tu byl Zdeněk Hruška z Bohemky nebo Milan Veselý. Ti ale přicházeli a odcházeli, ale my s Mirkem jsme zůstávali.

Jak vzpomínáš na začátek sedmdesátých let, kterým dominovala nezastavitelná Trnava, která v letech 1969–1973 získala čtyři tituly?

O Trnavě ani nemluvím, ale nejen ona měla výborný mančaft. Velice silné byly kluby jako Slovan Bratislava (mistr ligy ze sezony 1969/70 – pozn. aut.), Lokomotiva Košice, VSS Košice a mohl bych pokračovat. V Trnavě jsme jednou uhráli remízu 1:1, ale po zápase se mi snad točila hlava z toho, co ti s námi prováděli. Měli tehdy nadupané mužstvo jmény jako Adamec, Dobiaš, Majerník nebo Hagara, zkrátka co jméno, to reprezentant. Vzpomínám na jejich zápasy v Poháru mistrů s Ajaxem Amsterdam. Na Ajaxu prohráli 0:3, ale doma je porazili 2:0. Trnava tehdy Ajax, i se slavným Cruijffem v sestavě, tak neskutečně točila, že na to dodnes vzpomínám jako na jeden z nejlepších zápasů. Trnava měla v bráně Geryka, což nebyl špatný brankář, později za ni chytal i Keketi, perfektní gólman, nicméně tvrdím, že kdyby měli v bráně Viktora, tak snad vyhráli celý Pohár mistrů. Byla to doba, kdy Slováci měli převahu i v československém národním týmu.

Tvůj první start za Slavii přišel hned na podzim 1969 na hřišti Lokomotivy Košice.

Ano, tam jsem naskakoval v průběhu zápasu, kdy jsem střídal zraněného Mirka Stárka, a zápas skončil 2:2.

Byl jsi nervózní?

Před vstupem na hřiště určitě, ale jak tam vběhneš, tak z tebe všechno spadne.

Chtěl bych se zeptat na váš vztah s kolegou Stárkem. Nevidí se, aby po dobu devíti let neměl tým v bráně jasnou jedničku, ale namísto toho dva vyrovnané brankáře, kteří se takřka pravidelně střídají...

Myslím, že jsme po celou dobu spolu vycházeli dobře. Žádné konflikty jsme neměli, byť je jasné, že chytat chtěl každý z nás. Řekl bych, že Mirek si to chytání chtěl v určitých chvílích víc vynutit. Jednou jsme byli za trenéra Jareše na zimní přípravě v Ledči nad Sázavou. Hráli jsme zápas s Frýdkem-Místkem a Mirek chtěl za každou cenu chytat, i když měl nějaké zranění. Jareš ho samozřejmě nepustil a potom se tam odehrála nějaká lumpárna, ale to se občas stává. (usmívá se)

Lumpárny a srandičky, to k fotbalové kultuře neodmyslitelně patří...

Jasně. Jednou jsme třeba hráli přátelák v Hulíně, který domluvil můj otec. Po zápase se otec pochlapil, nachystal nám spoustu jídla a zajistil i hudbu. Popíjelo se vínko a dost jsme se toho večera rozjeli. Já byl ještě hodně mladý. Kolem jedenácté večer se začalo schylovat k odjezdu do Prahy, tak jsem si jako zobák mladej vzal tašku a mezi prvními si sedl do autobusu. Jenže v tom přišel kapitán Béda Tesařů se slovy: ,,Bobby, vystupovat, nikam se nejede.“ Tak jsem zase vystoupil a šel zpátky dovnitř. Vedení nám ale s autobusem ujelo! Mirek Stárků se potuloval venku, a když viděl odjíždějící autobus, začal řvát, načež mu zastavili, takže Mirek byl jediný hráč, který se dostal do Prahy. Starší holt rozhodli, že se ještě zůstaneme bavit, tak jsme vydrželi až do ranních hodin a potom museli v pět ráno chytit Šohaje, kterým jsme se dostali do Prahy. Neměli jsme na něj ani peníze, které jsem tak musel vypůjčit od otce. V Praze jsme byli až v jedenáct, takže jsme na nádraží sedli do taxíků a uháněli na stadion. Tonda Puč nás viděl a volal: ,,Dívejte, kluci přijeli z Hulína taxíkama!“ (směje se) Neobešlo se to ale bez následků. Béda Tesařů dostal jako kapitán pokutu asi patnáct set a my ostatní po osmi stovkách, což bylo dost.

V listopadu 1969 hrála Slavia Středoevropský pohár s Veronou a i v tomto zápase jsi střídal zraněného Stárka, je to tak?

To bylo snad nejrychlejší střídání, jaké jsem zažil. Šel jsem teprve na hřiště z útrob stadionu na Letné, kde se to hrálo, a vedoucí mužstva na mě volá: ,,Kde jsi? Střídáš, ty vole!“ Okamžitě bez rozcvičení jsem musel vystřídat Mirka, který měl nakopnuté koleno. Vyhráli jsme 4:1.

Na jaře jste potom vyřadili Hajduk Split, ale nakonec vám vystavil stopku Vasas Budapešť. To byl tak dobrý mančaft?

Výborný. My jsme ale měli taky dobrý tým, který v této soutěži došel dost daleko. Vzpomínám také na to, jak jsme v létě 1962 hráli na Zbrojovce Brno. Zbrojovka tehdy postoupila zpět do nejvyšší soutěže. Slavia měla v mnoha městech tzv. Odbory přátel Slavie. Byly v Uherském Hradišti, v Kroměříži, v Hulíně nebo v Bystřici. Později to funkcionáři nahoře zarazili, protože nám tyto Odbory posílaly peníze a oni si mysleli, že se to využívá na bůhvíco. Říkám to proto, že tehdy na zápas v Brně přišlo padesát tisíc diváků! To bylo doslova neskutečné. Lužánky byly narvané! Lidé stáli na kopcích kolem, a ještě je pouštěli na atletickou dráhu. To je můj rekord. Před větší návštěvou jsem v životě nechytal. Bohužel jsme tehdy prohráli o jediný gól. Slavia se v té době těšila na Moravě velké přízni. Snad půlka Moravy byla slávistická, i proto jsme při každém zápase v Brně měli velkou podporu.

Do jaké míry tvé pozici pomáhalo to, že jsi byl členem kádru reprezentace ČSSR do 23 let?

Mělo to svou váhu, protože to byla poslední kategorie před áčkem. Dělal jsem tam spíš dvojku vynikajícímu gólmanovi Červeňovi z Prešova. Chytal jsem dva zápasy, jeden v září 1970 proti Francii na Spartě, kde jsme prohráli 0:2, a potom v dubnu 1971 doma s Polskem. Tento zápas skončil remízou 1:1. V mužstvu byl mým spoluhráčem například otec Tomáše Rosického, hráč Sparty. Byl stejně jako jeho syn menší postavy, spíše technický než tvrdý a celkově velmi slušný fotbalista. Z dalších spoluhráčů tam byl pozdější velmi úspěšný fotbalista a reprezentant Přemysl Bičovský. Naším trenérem byl Jozef Vengloš, který už v té době pracoval na vytvoření kostry mužstva, jež v roce 1976 dokráčelo k titulu mistrů Evropy. Jména jako Ondruš, Pivarník, Pollák, Švehlík nebo Masný asi netřeba představovat. Jedno eso vedle druhého.

A co tvoje působení v áčku nároďáku?

Jeden z prvních zápasů, na které jsem se s A-týmem reprezentace dostal, byl ten, ve kterém jsme porazili Itálii se slavným brankářem Zoffem v sestavě. Itálii, která se stala krátce předtím mistrem světa. V Bratislavě jim naši kluci dali 3:0. Já jsem se na hřiště přes vynikajícího Michalíka nedostal, jezdil jsem čistě coby náhradník. Později jsem si doslova vyškemral aspoň jeden start v přáteláku. Vzpomínám na slavný zápas se Švédskem, které jsme porazili 2:1. V československém dresu v té době zářil i Tonda Panenka, můj spolubydlící na pokoji. Vzpomínám také na kvalifikaci na mistrovství světa, kdy jsme ve Skotsku prohráli 1:3. Přijeli jsme autobusem do Glasgow, jenže jsme se z toho autobusu vůbec nemohli dostat. Lidé kolem nás udělali kordon. Před zápasem jsme se šli podívat na hřiště a to, co jsme viděli, nám vyrazilo dech. Sto tisíc lidí a všichni zpívali! To bylo pro nás něco unikátního. Skotové své hráče hnali neuvěřitelným způsobem a podporovali by je, i kdyby prohrávali. To byla fakt nádhera. Praví fanoušci. I když jsem seděl jen na lavičce, byl jsem šťastný, že mohu být u toho.

Když už jsme u těch cest do ciziny, jedním z tvých prvních velkých výletů byl zájezd se Slavií do Iráku a Íránu v roce 1970...

Vůbec jsme nevěděli, kam vlastně jedeme. To bylo ještě za trenéra Rýgra. Sehráli jsme tam super zápasy před vyprodanými stadiony. Pamatuju si, že tam měli takové hodně zvláštní hodiny, které šly pozpátku. Ukazovaly, kolik času zbývá do konce. Hráli jsme i s národním mužstvem Íránu. Místní byli na tribunách všude kolem a jeden funkcionář mi řekl, abych jim zamával. Já to udělal a to jsem si dal! Myslel jsem, že zešílím. Vypadalo to, že na mě snad naskáčou. To bylo v Teheránu. Potom jsme hráli v Iráku, jehož národní mužstvo jsme 2:1 porazili, a v dalším zápase v Basře jsme dali místnímu mančaftu 4:0. Ve volném čase jsme pochodili po krámech, v nichž se hodně prodávalo zlato, tak jsme něco koupili domů. Vůbec jsme viděli úplně jinou kulturu. Jednou nás pozval majitel jednoho klubu, jistý šejk, do svého paláce na večeři. Měl tam i svého černošského barmana, ke kterému si mě jako mladého posílali kluci pro další a další whisky a koňaky. Šejkova manželka na sobě měla snad dvě kila zlata. Tak objemný zlatý náhrdelník, který měla na krku, se jen tak nevidí.

V lednu 1973 vás přišel do Slavie trénovat kouč vicemistrů světa z roku 1962 v Chile Rudolf Vytlačil. Jak na něj vzpomínáš?

To byl hodně sebevědomý trenér. Jednou dal do novin prohlášení, že jedeme do Trnavy vyhrát, a my jsme dostali čtyřku... Byl to současně dobrý psycholog, jenže, bohužel, v té době i hodně nemocný a na toto povolání dost starý. Nebylo to už ono. Nejlepší roky měl za sebou.

Vy jste na jaře 1973 málem spadli z ligy. Jeli jste do Třince a tam jste museli bezpodmínečně vyhrát...

To je pravda. A představ si, co se nestalo. Před zápasem nás přišli podpořit velcí slávisti, pánové herci Ladislav Pešek a Josef Kemr. Krásně k nám promlouvali o tom, že slávistické srdce má svá specifika... Bylo to pro nás úžasné povzbuzení a skvělá podpora. My jsme tam v silném dešti vyhráli 4:1 a zachránili se.

To byly obrovské osobnosti, jejichž přízni se Slavia mohla těšit, že?

To rozhodně. Oba měli velké kouzlo. Oddaným slávistou byl i Láďa Menšík. Jednou jsme s ním byli na večeři. Byl to ve své podstatě prostý člověk. Chrlil svoje vtipy a hovadinky, kterým se člověk musel smát, i kdyby nechtěl.

Chodil pan Menšík i na zápasy do Edenu?

No jasně. Těch herců, kteří chodili, bylo víc. Josef Vinklář, Jan Skopeček, Milan Chladil nebo třeba Milan Neděla, jehož paní pracovala na sekretariátu Slavie.

Takže se dá říct, že záchrana v roce 1973 znamenala obrat a výstřel Slavie do úspěšnější éry v letech následujících?

To rozhodně. V létě přišli zajímaví hráči jako Segy (Segműller), Jebavý nebo Biroš a vytvořil se mančaft, který pět dalších let šlapal jako hodinky. Dvakrát nám jen těsně utekl titul.

V roce 1973 přišel trenér Jareš, který tak odstartoval svou šestiletou misi ve Slavii. Jaký to byl trenér? Podle mnohých takřka protiklad Rudolfa Vytlačila. Je to tak?

Přišel z Mělníka. To byl dobrý taktik, ale současně velmi přísný. Nikdy se s námi nepáral. Věděl, co chce.

Byl pověstný svým realistickým, někdy až pesimistickým pohledem na svět. Můžeš to potvrdit?

Je to pravda. Ani během přípravy nikdy nikoho nepochválil. Držel se pořád spíš v pozadí, a i když náš mančaft fungoval skvěle, nikdy neřekl, že jsme dobří.

Hned v první Jarešově sezoně, na jaře 1974, jste vyhráli Český pohár. Ve finále jste porazili Spartu...

Ano. Doma jsme remizovali 1:1 a u nich vyhráli 3:1. Chytal jsem v obou zápasech.

Mám tady i sestavu ze zápasu na Letné: Zlámal – Biroš, Mareš, Luža, Smolík – Jebavý, Grospič, Klimeš – Veselý, Segműller, D. Herda.

To byla sestava plná super fotbalistů.

Kdo byl tvůj největší kamarád z kabiny?

My jsme se vesměs kamarádili tak nějak všichni, ale můj asi největší parťák byl Dušan Herdů, se kterým jsem od příchodu do Slavie

asi dva roky – až do doby, než jsme se oženili – bydlel na pokoji. Jsme kamarádi dodnes.

Jak vzpomínáš na Františka Veselého?

Franta byl vždycky svůj. Fotbalista samozřejmě vynikající a člověk, který by nikdy nikomu neublížil. Miloval auta značky Mercedes. Měl nejrůznější staré modely mercedesů, které pořád obměňoval. Jeho smůla byla ta, že nešel dříve do zahraničí. Podle mě jeho nejlepším zápasem byl ten v baráži o postup na mistrovství světa v Mexiku v prosinci 1969. Tehdy ČSSR porazila Maďarsko 4:1 a Franta v tomto zápase řádil jako černá ruka. Dal gól a krátce nato i břevno. Ve všem byl vždy svůj. Třeba v tom, že zásadně nepil ani nekouřil. Napitého jsem ho nikdy neviděl. I při zápisných si dal maximálně dvě deci vína. Však také když tak nečekaně zemřel, Franta Cipro prohlásil, že zemřel zdravý člověk. Nikdy mu nic nebylo. Vyhýbala se mu zranění. Byl pořád v luftě, ve výskoku, takže když ho někdo kopal, ani ho netrefil. Měl velkého obchodního ducha, pořád s něčím kšeftoval. Nabízel třeba boty nebo spoustu jiných věcí, to bylo jeho. V nároďáku měl místo takřka jisté. Doma v Edenu na něj často byly penalty, venku to už bylo trochu horší, protože tam ho dost řezali. Až jsem na něm občas viděl, že se bojí o své nohy. Například v Košicích, kde to bývalo dost ostré. Vynahrazoval si to doma, kde byl k nezastavení.

Předpokládám, že František Veselý byl nejlépe placeným hráčem Slavie...

Ne, to je úplný nesmysl. Tehdy žádné rozdíly nebyly. Já jsem nastoupil v roce 1969 a bral jsem 1 800 Kčs. Za vítězství doma jsme brali osm set, za výhru venku dvanáct set, za mezinárodní zápas čtyři sta, za přátelák dvě stě, k tomu čtyři sta kalorné a to vše před zdaněním. A je potřeba si uvědomit, že my jsme v té době až tolik zápasů nevyhráli... V té době byly profese, ve kterých si lidé vydělali násobně víc. Třeba brácha dělal pumpaře, kamarád zase číšníka v Lucerna Baru, kustod Jarda Petráků zase pracoval v zelenině a tito borci měli třikrát vyšší příjmy než my fotbalisti. A v našem týmu mezi námi určitě nebyly žádné platové rozdíly. Franta Veselý měl sice mercedesy, ale staré, a to ještě díky tomu, že měl kamarády v zahraničí, kteří mu je sháněli. Béda Tesařů měl malinkého Fiata šestistovku, stejného měl i Bohuš Smolíků a já v té době ani své auto neměl. Až za čtyři roky jsem si našetřil na škodovku. Tehdy se člověk spíš dostal k penězům, které dostal za přestup, tedy jednorázově. Karol Dobiáš nedávno výstižně prohlásil, že jsme byli amatérští profesionálové. To fakt sedí. Já jsem třeba za celé své působení v nároďáku dostal tři tisíce. Na druhé straně musím říct, že když jsem se oženil, tak jsem dostal nový krásný byt 2+1 v paneláku v Zahradním Městě, který jsem později vyměnil za 3+1 na Jižním Městě. To byly nové, tzv. stabilizační byty, které lidé dostávali, a už jim zůstaly. Když jsem si později kupoval baráček, byt jsem velmi dobře prodal. V té době jsme byli všichni taková paneláková generace a asi jsme byli i skromnější generace. Přišel jsem do Slavie a neměl kde přespat. Hotely byly plné, tak jsem šel na Slavii, zazvonil jsem na kustoda pana Polťáka, ten mi hodil na lavici v šatně pár tepláků a já jsem spal na těch teplácích. Ač jsem byl ligový fotbalista, nepřišlo mi to nijak ponižující. Vzal jsem to, jak to bylo.

Všechno bylo mnohem skromnější....

To teda opravdu mnohem. S dnešníma klukama se to nedá vůbec srovnávat.

Po vítězství v Českém poháru jste hráli s Carl Zeiss Jena...

To chytal Mirek Stárků. Vypadli jsme na penalty. Já si spíš vybavuju zápas se Standardem Lutych z podzimu 1977. Ten jsem vyloženě posral. U nich jsme prohráli nejtěsnějším rozdílem a u nás jsme vyhráli 3:2, ale já jsem pustil doopravdy blbé góly. Při prvním mi vypadl balon z rukou a při tom druhém jsem se natahoval po střele asi ze třiceti metrů, ale skočilo to přímo přede mnou, kleplo o tyč a spadlo to tam. Postup jsem pokazil já. Dodnes to mívám na talíři, třeba od Karla Jarolíma. Takové věci ale zažije každý brankář. Mě vždycky štve, když slyším, že to gólman podcenil. To je taková kravina! Gólman nikdy nic nepodcení. Když balon dostane faleš, tak jsi rád, že to nějak vyrazíš, ale kam to dopadne, to už neovlivníš. Může to bohužel skončit i v bráně.

Jak došlo k tomu, že sis v roce 1974 udělal svůj první masérský kurz?

To jsme jeli do Ameriky a v naší výpravě nebyl žádný masér. Někdo proto přišel s návrhem, že si Jirka Grospičů, Luža a já uděláme masérský kurz. Tak to vlastně vzniklo. Tehdy jsem ještě netušil, že o mnoho let později za mnou přijde Vlasta Petržela, abych mu dělal kromě maséra i asistenta. Díky tomu jsem mohl zažít spoustu krásných zážitků, o kterých ještě bude řeč.

Slavia se na konci roku 1974 vypravila do Ameriky, kde strávila několik týdnů a sehrála zajímavé zápasy. Jak na tento zájezd vzpomínáš?

Ani jsme nevěřili, že se do Ameriky vůbec můžeme dostat. Na svaz přišla nabídka, že by tamní týmy rády sehrály utkání se Spartou nebo s námi. Vyšlo to na nás. Nejprve nás všechny naočkovali proti různým nemocem, a tak jsme před Vánocemi mohli odletět. Nikdy nezapomenu na let Jumbem 747. Pro mě to bylo jako ve snu. Tehdy ještě nebylo rozdělení do cestovních tříd, takže jsme seděli v křeslech širokých jako v obýváku. Přiletěli jsme do New Yorku, hned druhý den jsme hráli s Jugoslávci a prohráli jsme 2:3. Nikdy bych nevěřil, co dokáže s člověkem udělat časový posun. V New Yorku jsem to poprvé poznal. Všichni jsme byli úplně vedle.

Za pár dnů jsme letěli do Kostariky, kde jsme vyhráli celý turnaj. Fotbal se tam hrál kvalitní. V San José jsem sledoval třeba zápas kostarického mistra proti mexickému klubu América a říkal jsem si, že proti nim snad nikdy nemůžeme vyhrát. Hráli takový ten jejich velmi svižný fotbal, balon lítal snad rychleji než u nás a ještě je do rytmu poháněla všudypřítomně hrající samba. Překvapivě však na jejich individuální pojetí fotbalu platil náš evropský styl. Nenechali jsme si nic líbit a hráli jsme chytře a organizovaně zezadu. To, že jsme turnaj vyhráli my, bylo pro ně možná překvapení.