Přeložila:

DANA ŠIMONOVÁ

Elizabeth Hoyt: Zloděj stínů

Vydání první

Copyright © 2012 by Nancy M. Finney

This edition published by arrangement with Grand Central Publishing, New York, New York, USA.

All rights reserved

Images and Cover Art Illustration by Period Images, Pi Creative Lab and MMuse - 1007. Cover Text by Ricardo.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2022 jako svou 2506. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Thief of Shadows

Český překlad © 2022 Dana Šimonová

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1805-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1806-6 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2022

Elizabeth Hoyt

Zloděj stínů

Věnování

Mému oblíbenému švagru Charlesovi, ohromně talentovanému všestrannému umělci, jenž se zajímá o tanec, divadlo i vizuální umění a jemuž přesto nevadí natočit občas i nějaký romantický film.

1. kapitola

Ach, sedněte si kolem mě, moji drazí, a nechte svíce jasně hořet, protože dnes večer vám budu vyprávět příběh o Duchovi ze St. Giles v kostýmu Harlekýna…

z Legendy o harlekýnském Duchovi ze St. Giles

LONDÝN, ANGLIE

KVĚTEN 1738

Tělo ležící přes ulici – to jí tak ještě scházelo.

Isabel Beckinhallová – baronka Beckinhallová – si tiše povzdechla. Její kočár zastavil v nejhorší čtvrti Londýna – na špinavé ulici ve St. Giles. A proč se nacházela ve St. Giles, přestože už padal soumrak? Protože byla tak hloupá, že se nabídla Dámskému syndikátu ve prospěch Útulku pro potřebná miminka a osiřelé děti jako dobrovolnice při poslední prohlídce nového domova.

Nikdy se nikam nehlas jako dobrovolnice. Dokonce ani tehdy, když jsi příjemně nasycená teplými sušenkami a horkým čajem. Teplé sušenky byly zjevně dílem ďáblovým nebo možná dílem lady Hero Readingové, jedné ze dvou zakládajících patronek domova. Lady Hero si znovu naplnila šálek čajem a podívala se na Isabel svýma bezelstnýma šedýma očima a hezky se jí zeptala, jestli by Isabel nevadilo, kdyby se setkala s panem Winterem Makepeacem, přísným vedoucím útulku, a prohlédla s ním novou budovu. A Isabel bezstarostně souhlasila jako nějaké hloupé, nacpané hovádko.

Ale ten zatracený chlap se ani neukázal!

„Búú,“ zamumlala si pro sebe Isabel právě ve chvíli, kdy se dvířka kočáru otevřela a dovnitř vstoupila komorná Pinkney.

„Madam?“ zeptala se Pinkney se široce rozevřenýma, vystrašenýma očima. Ale Pinkney měla své modré oči téměř vždy široce otevřené a vystrašené. Byla jednou z nejžádanějších komorných v Londýně a arbitrem nejnovější módy, přestože jí teprve nedávno minulo jednadvacet let a byla poněkud naivní.

„Nic,“ odtušila Isabel a odmávla rukou svůj zvířecí projev. „Zjistila jsi, proč trvá tak dlouho odstranit z cesty mrtvé tělo?“

„Ano, madam,“ přisvědčila Pinkney. „Je to proto, že on není mrtvý.“ Její pěkné světlé obočí se starostlivě stáhlo dohromady. „Alespoň zatím ne. Lokaj Harold ho pomalu odtáhl na stranu. A nevěřila byste tomu, madam, ale je to komický herec.“

Nyní zase nevěřícně zamrkala Isabel. „Harold?“

„Ach ne, má paní!“ zachichotala se Pinkney, dokud si nevšimla Isabelina vážného pohledu. „Ehm…,“ komorná si odkašlala, „… ten dosud živý muž. Je oblečený jako Harlekýn, má masku a všechno ostatní…“

Isabel už ji neposlouchala. Otevřela dvířka a vystoupila z kočáru. Venku se začalo stmívat. Blížil se soumrak toho zasmušilého adventního dne. Na západě planuly ohně a z té strany bylo také slyšet výkřiky davu výtržníků. Zněly velice blízko. Isabel se zachvěla a pospíšila k Haroldovi a druhému lokajovi, kteří se skláněli nad postavou ležící na zemi. Pinkney si možná popletla kostým, nebo toho muže, nebo masku, nebo…

Ale ne.

Isabel se prudce nadechla. Sama nikdy nezahlédla nechvalně známého Ducha ze St. Giles. Neměla však žádné pochybnosti, že to je on. Muž, ležící na břiše, měl na sobě červenočerně kostkovaný kostým Harlekýna. Měkký černý klobouk se širokou krempou mu spadl z hlavy. Viděla, že hnědé vlasy má jednoduše stažené dozadu. Krátký mečík měl zastrčený v pochvě na boku, zatímco dlouhý meč držel v jedné ruce. Horní část obličeje mu zakrývala černá maska s legračně dlouhým nosem. Vidět byla pouze jeho hranatá brada a široká ústa. V pootevřených rtech se bělaly rovné zuby. Horní ret měl o něco větší než spodní.

Isabel přenesla svou pozornost na lokaje. „Je naživu?“

„Stále ještě dýchá, má paní.“ Harold potřásl hlavou. „Ale nevím, jak ještě dlouho.“

Nedaleko od nich se ozval výkřik a řinčení rozbíjeného skla.

„Naložte ho do kočáru,“ přikázala Isabel. Sehnula se, aby zvedla jeho klobouk.

Druhý lokaj Will se zamračil. „Ale, má paní…“

„Teď hned. A nezapomeňte na jeho meč.“

Vtom spatřila, jak do uličky zahýbá dav lidí. Lokajové pohlédli jeden na druhého a potom Ducha zvedli. Harold bručel nad jeho váhou, ale jinak si nestěžoval.

Shromážděný dav se na konci ulice na chvíli zastavil. Někdo vykřikl.

Vzbouřenci si všimli kočáru.

Isabel si zvedla sukně a pospíšila za lokaji. Harold ztěžka vydechl a pustil Ducha na podlahu kočáru. Isabel se neelegantně vyšplhala dovnitř. Pinkney zírala se široce otevřenýma očima na Ducha na podlaze, ale Isabel ji pro tuto chvíli ignorovala. Hodila na něj klobouk. Poté zvedla sedadlo a vytáhla ze skrytého prostoru dvě pistole.

Pinkney vylekaně vykřikla.

Isabel se otočila a podala pistole lokajům u dveří. „Nenechte nikoho, aby vylezl na kočár.“

Harold pevně stiskl čelisti. „Ano, má paní.“

Převzal pistole, jednu podal Willovi a naskočil na zadní stupátko kočáru.

Isabel zavřela dveře a zaklepala na strop. „Jeď tak rychle, jak to půjde, Johne!“

Kočár prudce vyrazil dopředu, zatímco něco bouchlo do jeho boku.

„Má paní!“ vykřikla Pinkney.

„Tiše,“ přikázala jí Isabel.

Na sedadle komorné ležela přikrývka, kterou si Isabel obvykle kladla na nohy. Teď ji přehodila přes Ducha. Opřela se zády o opěradlo a vytáhla nahoru okénko, zatímco kočár zahýbal za roh. Znovu něco udeřilo do kočáru a za okénkem se objevila rozšklebená tvář člověka, který přejel jazykem po skle.

Isabel pohlédla na toho muže. Srdce jí prudce bušilo, ale tvář měla klidnou, když se setkala s jeho očima. Měl je podlité krví a naplněné šílenou zuřivostí. Kočár sebou trhl a muž z něj spadl.

Vtom se ozval výstřel z jedné pistole.

„Má paní,“ zašeptala Pinkney s bílou tváří, „ten mrtvý muž…“

„Ještě stále živý muž,“ zamumlala Isabela a hleděla na přikrývku. Doufala, že nikdo, kdo by se díval do kočáru, by neviděl ukrytého Ducha ze St. Giles, ale jen pokrývku nohou ležérně pohozenou na podlaze. Trhla sebou, jak kočár zabočil prudce za roh.

„Ještě stále živý muž,“ poslušně zopakovala Pinkney. „Kdo je to?“

„Duch ze St. Giles.“

Pinkney vytřeštila své modré oči. „Kdo?“

Isabel pohlédla podrážděně na komornou. „Duch ze St. Giles. Nejznámější lapka v Londýně, který vychází v kostýmu Harlekýna a buď znásilňuje a vraždí, nebo zachraňuje a ochraňuje, podle toho, čemu z těch pověstí věříš.“

Kdyby Pinkney otevřela oči jen o maličko víc, určitě by jí vypadly z hlavy.

„Pořád nic?“ Isabel mávla rukou k okénku a k výkřikům a ječení venku a jemně prohlásila: „Neslyšela jsi o tom muži, kterého chce dav zabít?“

Pinkney se s hrůzou podívala na pokrývku. „Ale… proč, má paní?“

S ohlušujícím zvukem vystřelila druhá pistole. BUM! Pinkney vyskočila a vyhlédla divoce z okénka.

Proboha, teď jsou bez munice. Isabel se modlila, aby sloužící byli v bezpečí – a aby udrželi dav v patřičné vzdálenosti i bez střelných zbraní. Byla sice aristokratka, ale jenom v posledním roce vytáhli v St. Giles jednoho vikomta z kočáru, zbili ho a okradli.

Isabel se zhluboka nadechla a hmatala pod pokrývkou, dokud nesevřela jílec Duchova meče. Vytáhla ho odtud, a zatímco Pinkney na ni úkosem hleděla, položila si těžký meč na klín. Když nic jiného, mohla by jím někoho praštit po hlavě. „Chtějí ho zabít, protože dnes dopoledne odřízl z oprátky Fešáka Mickeyho O’Connora.“

Pinkney se po tom sdělení rozzářila. „Ach, Fešák Mickey. Ten pirát! O tom jsem slyšela. Prý je krásný jako hřích a obléká se lépe než sám král.“

Samozřejmě že její komorná slyšela o tom extravagantním pirátovi.

„Nejspíš ano.“ Isabel sebou trhla, když něco udeřilo do okénka, až sklo prasklo. „Nejspíš ho chudáka honili až od tyburnské šibenice.“

„Ach.“ Pinkney si skousla ret. „Promiňte, má paní, ale proč jsme ho tedy vzali do kočáru?“

„Připadá mi nesprávné nechat někoho rozsápat davem,“ poznamenala Isabel a nedovolila, aby se jí na obličeji ukázal strach, jenž jí svíral srdce. „Zvlášť takového mladého, krásného muže.“

Pinkney pohlédla nesměle na Isabel. „Ale jestli po něm jde ten dav a on je v našem kočáře… tak…“

Isabel sebrala veškerou sílu vůle, aby se na komornou sebevědomě usmála. Sevřela přitom bezděky ruku na jílci meče na klíně. „Právě proto nikomu nedovolíme, aby zjistil, že tu Duch je, že?“

Pinkney několikrát zamrkala, jako by si v hlavě srovnávala tuto logiku. Potom se usmála. Vypadala přitom opravdu půvabně. „Ach, jistě, má paní.“

Komorná se opřela zády o polstrování. Byla zcela ujištěná, že už jím žádné nebezpečí nehrozí, když se všechno vysvětlilo.

Isabel odtáhla nepatrně záclonku, aby vykoukla ven prasklým okénkem. Nebyla zas tak důvěřivá. Mnohé uličky v St. Giles byly velice úzké a točité – což byl důvod, proč kočár jel až dosud tak pomalu. Dav se mohl pěšky pohybovat rychleji než oni. Ale když pohlédla dozadu, spatřila, že dav začíná zaostávat. Kočí John konečně našel přímý úsek ulice a poháněl koně do cvalu.

Isabel spustila záclonku s upřímným výdechem úlevy. Bohudíky.

Kočár však náhle prudce zastavil.

Pinkney vyjekla.

„Uklidni se,“ přikázala Isabel komorné s přísným pohledem. Rozhodně nepotřebovala, aby Pinkney omdlela, kdyby byli napadeni.

Isabel vykoukla z okénka a urychleně schovala meč pod pokrývku.

Stihla to jen tak tak. Dveře se otevřely a v nich se objevil přísně se tvářící důstojník v šarlatové uniformě.

Isabel se rozplývala: „Kapitáne Trevillione! Moc ráda vás vidím – zvlášť poté co jsme unikli rozvášněnému davu.“

Kapitánovi zrudly ostře řezané tváře, přesto se bystře rozhlížel po kočáře. Zdálo se, že na chvíli prodlel zrakem na pokrývce na podlaze.

Isabel nespouštěla oči z jeho tváře a stále se usmívala. Jakoby náhodou zvedla nohu a položila ji na pokrývku.

Dragoun se jí znovu zadíval do tváře. „Madam. Rád vidím, že jste vy i vaše služebnictvo v pořádku a bez úrazu. Dnes není zdrávo potulovat se po St. Giles.“

„Ano, ale to jsme nevěděli, když jsme sem dnes ráno vyjeli.“ Isabel zvedla obočí ve zdvořilé otázce. „Už jste chytili toho piráta?“

Kapitán sevřel úzké rty. „To je jenom otázka času. Dostaneme ho a s ním i Ducha ze St. Giles. Dav je oba přiměl k útěku. Přeju vám hezký den, má paní.“

Přikývla a neodvážila se vydechnout, dokud důstojník nezavřel s bouchnutím dvířka kočáru a dokud nedala kočímu Johnovi znamení, aby jel dál.

Pinkney pohrdavě odfrkla. „Vojáci. Jejich paruky jsou už tak hrozně nemoderní.“

Isabel se opřela vzadu o polstrování a krátce se na komornou usmála.

Za půl hodiny zastavil kočár před jejím londýnským sídlem.

„Odneste ho dovnitř,“ přikázala Haroldovi, když jim otevřel dvířka.

Ustaraně přikývl. „Ano, má paní!“

„A Harolde?“ Isabel vystoupila z kočáru, ale stále svírala Duchův meč.

„Zvládli jste to výborně. Ty i Will.“ Isabel pokynula hlavou ke druhému lokajovi.

Haroldovu širokou, venkovskou tvář osvítil nesmělý úsměv. „Děkuji vám, má paní.“

Než Isabel došla ke dveřím domu, dovolila si mírný úsměv. Její drahý zesnulý manžel Edmund pro ni zakoupil Fairmont House krátce předtím, než zemřel, a daroval jí ho k osmadvacátým narozeninám. Věděl, že titul i nemovitosti přejdou na vzdáleného bratrance, a přál si, aby manželka byla dobře zajištěná a měla svůj vlastní domov, který by nebyl zahrnutý do dědičného majetku.

Isabel ho před čtyřmi roky celý znovu vybavila. Vstupní hala byla nyní obložena dubovými deskami v teplé, světle hnědé barvě. Podlahu tvořily dřevěné parkety a sem tam stály předměty, které se jí líbily: roztomilý stolek s deskou z růžového mramoru a s pozlacenými nohami, smějící se faun v chlapeckém věku držící zajíce, vyvedený v černém mramoru, a malé oválné zrcadlo v perleťovém rámu. Všechny tyto věci měla ráda pro jejich tvar, nikoli hodnotu.

„Děkuju vám, Buttermane,“ pravila Isabel, která si dala meč pod paži a podala majordomovi rukavice a klobouk, „potřebuju okamžitě připravit jednu ložnici.“

Butterman, který byl, stejně jako všichni ostatní sloužící perfektně vycvičený, ani nemrkl nad nečekaným příkazem – nepodivil se ani meči, který ležérně držela v ruce. „Ano, má paní. Bude vyhovovat Modrý pokoj?“

„Jistě.“

Butterman luskl prsty a jedna sloužící už pospíchala po schodech nahoru.

Isabel se otočila a sledovala, jak dovnitř vcházejí Harold s Willem a nesou mezi sebou Ducha. Na prsou měl položený černý klobouk.

Butterman při pohledu na bezvládného muže zvedl o maličký kousek obočí, ale pouze nasměroval lokaje. „Do Modrého pokoje, Harolde.“

„Ano, pane,“ funěl Harold.

„Pokud mohu něco navrhnout, má paní,“ zamumlal Butterman, „myslím, že by vám s ním mohla pomoct paní Buttermanová.“

„Ano, děkuju vám, Buttermane. Pošlete, prosím, paní Buttermanovou co možná nejrychleji nahoru.“ Isabel následovala lokaje po schodech do horního pokoje.

Pokojské ještě obracely pokrývky na posteli, když tam vstoupili lokajové se svým břemenem. Ale v krbu už hořel oheň.

Harold zaváhal, nejspíš proto, že Duch byl špinavý a zkrvavený, ale Isabel ukázala na postel. Když sloužící položili Ducha na neposkvrněné prostěradlo, zasténal.

Isabel odložila meč do rohu místnosti a pospíšila k němu. Už byli mimo nebezpečí, ale pulz se jí nezklidnil. Uvědomila si, že ji vzrušuje tento podivný sled událostí. Zachránila Ducha ze St. Giles. To, co začalo jako obyčejný, nudný den, se změnilo v zajímavé dobrodružství.

Duch měl zavřené oči. Stále měl na obličeji masku, i když se mu trochu posunula na stranu. Opatrně mu tu věc stáhla přes hlavu a překvapilo ji, že pod ní našla tenký černý hedvábný šál, jenž pokrýval horní část jeho obličeje, od nosních dírek až na čelo. Dvě dírky, které měl vystřižené pro oči, z toho činily druhou tenčí masku. Prohlédla si harlekýnskou masku, kterou držela v ruce. Byla z černě natřené kůže. Díky vysoce zvednutým obloukům obočí a zahnutému pitoresknímu nosu vyhlížela jako maska nějakého chlípného satyra. Odložila ji na stolek vedle postele a znovu se zahleděla na Ducha. Ležel těžce na posteli s rozhozenými údy. Na nohavicích nad vysokými botami se černaly největší krvavé skvrny. Skousla si ret. Některé vypadaly úplně čerstvě.

„Butterman mi řekl, že je tu nějaký zraněný muž,“ ozvala se paní Buttermanová, jež právě vtrhla do pokoje. Přešla k posteli a chvíli zírala na Ducha s rukama v bok, než rozhodně kývla hlavou. „Tak se do toho dáme. Potřebujeme ho svléknout, má paní, a zjistit, odkud ta krev teče.“

„Ach ano, jistě,“ přisvědčila Isabel. Začala mu rozepínat knoflíky u poklopce, zatímco paní Buttermanová mu rozepínala kabátec.

Isabel zaslechla za sebou zalapání po dechu. „Ach, má paní!“

„Co je, Pinkney?“ zeptala se, zatímco zápolila s nepoddajným knoflíkem. Byla na něm zaschlá krev, a proto byla dírka úplně ztvrdlá.

„Není správné, abyste dělala tuhle práci.“ Pinkney mluvila tak zděšeně, jako by Isabel navrhla, že se projde nahá po katedrále ve Westminsteru. „Je to muž.“

„Ujišťuju tě, že už jsem nahého muže viděla,“ pronesla klidně Isabel, zatímco stahovala mužovy nohavice. I spodky pod nimi měl prosáklé krví. Může člověk ztratit tolik krve a přežít? Starostlivě se zamračila a rozvazovala mu šňůrku u spodků.

„Nahoře má odřeniny na rameni i na žebrech a několik škrábanců, ale nic, z čeho by vyteklo tolik krve,“ hlásila paní Buttermanová, když rozevřela jeho kabátec a vytáhla mu košili až k ramenům.

Isabel na okamžik vzhlédla a ztuhla. Měl vypracovanou, svalnatou hruď, na bledé kůži se mu hnědě odrážely bradavky a mezi nimi rostly černé, kudrnaté chlupy. Břicho měl pevné a tvrdé a pupík skrytý mezi stejnými černými, kudrnatými chloupky. Isabel zamrkala. Opravdu už viděla muže – či spíš několik mužů nahých, ale Edmundovi už bylo skoro šedesát, když zemřel, a rozhodně nevypadal takto. A těch několik diskrétních afér, které měla po Edmundově smrti, byli všechno šlechtici – muži, kteří nikdy tělesně nepracovali. A neměli víc svalů než ona. Oči se jí zastavily na linii chlupů vedoucích od pupíku dolů. Mizely v jeho spodcích.

Na nichž měla položené ruce.

Polkla a uvolnila mu tuto část oděvu. Překvapilo ji, že se jí třesou prsty, když je stahovala. Tím odhalila jeho genitálie. Měl silný a dlouhý penis, dokonce i v klidu, a těžká varlata.

„Zdá se,“ poznamenala paní Buttermanová, „že je na oněch místech dobře vyvinutý.“

„To tedy ano,“ vydechla Pinkney.

Isabel se podrážděně rozhlédla. Neuvědomila si, že komorná popošla blíž, aby na Ducha dobře viděla. Isabel přehodila přes jeho slabiny cíp pokrývky, jelikož cítila vůči bezvědomému muži ochranitelský komplex.

„Pomozte mi stáhnout mu boty, abychom mohly úplně odhalit nohy,“ obrátila se Isabel na paní Buttermanovou. „Jestli nenajdeme ránu tam, budeme ho muset otočit.“

Ale když mu stáhli kalhoty pod kolena, na mužově pravém stehně se objevila dlouhá rána. A po vytržení nasáklé látky z rány vytryskla další krev a stékala mu po noze.

„Tady to je,“ řekla paní Buttermanová. „Můžeme poslat pro doktora, má paní, ale já jsem v práci s jehlou a nití docela šikovná.“

Isabel přikývla. Znovu se podívala na ránu a ulevilo se jí, že nevypadá tak hrozně, jak se obávala. „Přineste si všechno, co budete potřebovat, paní Buttermanová, a vezměte Pinkney s sebou, aby vám pomohla. Mám pocit, že náš raněný by z doktora nebyl moc nadšený.“

Paní Buttermanová odspěchala s Pinkney v závěsu.

Isabel počkala, až bude v pokoji sama s Duchem ze St. Giles. Proč ho vůbec zachraňovala? Učinila to takřka bezmyšlenkovitě – instinktivně ji odpuzovala představa, že by měla ponechat bezmocného muže napospas davu. Když se však nyní nacházel v jejím domě, začala být na toho muže zvědavá. Jaký muž riskuje svůj život v převlečení za Harlekýna? Je to lupič, nebo nějaký nájemný zabiják? Nebo prostě šílenec? Isabel se na něj podívala. Byl v bezvědomí, ale jeho přítomnost byla pořád dominantní, třebaže měl tělo rozhozené na elegantní posteli. Byl to muž na vrcholu života, silný, atletický a téměř nahý před jejím zrakem.

Neviděla pouze jeho tvář.

Natáhla ruku k hedvábné masce, která stále skrývala horní část jeho tváře. Je hezký? Ošklivý? Nebo vypadá obyčejně?

Už měla ruku skoro na masce, když jeho paže najednou vylétla vzhůru a chytila ji za zápěstí.

Otevřel oči – pronikavé a zcela jasně hnědé.

„Ne.“

Tento den vůbec neprobíhal tak, jak měl v plánu.

Winter Makepeace pohlédl do chytrých modrých očí lady Isabel Beckinhallové a marně uvažoval, jak se má vykroutit z této situace, aniž by prozradil svou totožnost.

„Ne,“ zašeptal znovu. Zápěstí měla teplé a jemné, přesto však cítil pod svými prsty ženskou sílu a jeho vlastní svaly byly v té chvíli proklatě ochablé.

„Dobře,“ zašeptala. „Jak dlouho už jste vzhůru?“

Neučinila žádný pohyb, aby vytáhla svou ruku z jeho sevření.

„Vzbudil jsem se, když jste mi stahovaly kalhoty.“ To byl jistě zajímavý způsob, jak nabýt vědomí.

„Potom na tom nejste tak zle, jak jsme se obávaly,“ pronesla svým drsným hlasem.

Něco zabručel a obrátil hlavu, aby se rozhlédl po pokoji. To však u něj vyvolalo vlnu nevolnosti a závratě, až z toho málem znovu upadl do bezvědomí. „Kde to jsem?“ Snažil se mluvit tichým, téměř neslyšným hlasem. Kdyby šeptal, možná by ho poznala.

„U mě doma.“ Naklonila hlavu ke straně. „Nebudu se snažit sundat vám masku, když si to nepřejete.“

Pozoroval ji a rozvažoval si to. Byl zraněný a nahý v cizím domě. Moc toho nesvědčilo v jeho prospěch.

Zvedla jedno elegantní obočí. „Mohl byste mi pustit to zápěstí?“

Rozevřel prsty. „Omlouvám se.“

Hladila si zápěstí a plaše sklopila oči. „Zachránila jsem předtím váš život a nyní jste mi zcela vydán na milost a nemilost.“ Přelétla očima po jeho nahém těle. „Přesto si nemyslím, že se mi skutečně omlouváte.“

Pohlédla mu do očí inteligentním, humorným a ohromně svůdným pohledem.

To nebezpečí bylo přímo hmatatelné.

Winter stočil rty do úsměvu. „Možná jsem prostě hrubec.“

„Hrubec, nepochybně.“ Přejela prstem po malém kousku látky přikrývajícím mu slabiny a jeho úd strnul v bezděčné reakci. „Ale jste také nevděčný?“ Potřásla smutně hlavou.

Zvedl obočí. „Věřím, že mě neobviňujete, madam, kvůli mému současnému stavu neoblečenosti. Přísahám, že jsem se vzbudil až takhle a že z toho mohu vinit jedině vás.“

Rozevřela oči a skousla si ret, jako by se snažila potlačit úsměv. „Ujišťuju vás, že mou, ehm, zvědavost vyvolala pouze snaha zjistit, kde jste byl zraněn, pane.“

„Potom jsem vděčný za vaši zvědavost.“ Winter cítil, jako by padal dolů z kopce a skončil hlavou dolů. Nikdy s ženami takhle nežertoval a lady Beckinhallová mu při předchozích schůzkách – když byl pouhý pan Makepeace, vedoucí Útulku pro potřebná miminka a osiřelé děti – dala jasně najevo, že o něm nemá valné mínění.

Možná to bylo tou maskou a intimitou tichého pokoje.

Nebo to možná způsobila rána do hlavy, kterou předtím dostal. „Zjistila jste, co jste hledala?“

Její široké, jemné rty se stočily do tajemného úsměvu. „Ach ano, zjistila jsem všechno, co jsem chtěla.“

Nadechl se. Pulz mu příliš uháněl, hlavu měl příliš lehkou a mužství příliš neposedné. Naštěstí se v té chvíli otevřely dveře do pokoje. Winter okamžitě zavřel oči. Instinktivně věděl, že bude nejlepší, když ostatní nebudou vědět, že je vzhůru a vnímá. Nedokázal ten impulz logicky vysvětlit, ale protože mu jeho instinkt už bezpočtukrát v minulosti zachránil život, nijak se netrápil tím, aby se tomu vzpíral.

Opatrně zamžoural zpod víček.

Měl omezené pole vidění, ale do pokoje vstoupily alespoň dvě ženy.

„Jak je mu?“ zeptala se jedna z žen – podle přízvuku služebná.

„Nepohnul se,“ řekla lady Beckinhallová.

Všiml si, že se nezmínila o tom, že s ním před okamžikem mluvila. On však vždy věděl, že jí to rychle myslí.

„Neměli bychom mu sundat tu masku?“ pobízel je dychtivě jiný, mladší hlas.

„Myslíš, že je to moudré?“ otázala se lady Beckinhallová. „Mohl by se rozhodnout, že nás zabije, pokud budeme znát jeho totožnost.“

Winter nad tím nehorázným návrhem téměř vyklenul pobaveně obočí. Mladá služebná tlumeně vykřikla. Zjevně si nevšimla, jak nevážně to lady Beckinhallová říkala – a jak pod tím skrývala pobavení.

První služebná vzdychla. „Rychle mu tu nohu zašiju a potom ho pohodlně uložíme.“

Teprve tehdy si Winter uvědomil, že příštích několik minut jeho života bude velice nepříjemných.

Bolelo ho celé tělo, proto si až do této chvíle neuvědomil, že v pravém stehně mu to zvlášť bolestivě cuká. To byla zřejmě rána, kterou hledala lady Beckinhallová.

Zavřel oči a čekal, zatímco se pomalu nadechoval a vydechoval a paže i nohy nechal uvolněně ležet na posteli.

Bolest člověk tak těžko snáší kvůli šoku, který vyvolává, říkal mu kdysi dávno jeho učitel. Očekávej ji, vítej ji a stane se pouze dalším pocitem, který se dá snadno odsunout stranou.

Myslel na domov a dělal si plány, jak odstěhovat osmadvacet dětí do nové budovy. Jeho rány se dotkly něčí prsty a přitiskly její okraje k sobě, zatímco mu v ostrém záchvěvu agonie znovu stékala po noze čerstvá, teplá krev. Winter si bolest uvědomoval, ale odsunul ji stranou, nechal ji probíhat celým tělem a zase ven, zatímco myslel na každé dítě v útulku a na to, jak bude reagovat na stěhování.

Nové ložnice byly rozlehlé místnosti, osvětlené velkými, pečlivě zajištěnými okny. Ostré dloubnutí jehly mu projelo masem. Většina dětí bude v novém domově šťastná. Například Joseph Tinbox, kterému bylo jedenáct let, bude s radostí běhat po dlouhých chodbách sem a tam. Jehla mu projela kůží a poté cítil trhnutí a utržení nitě. Ale pro takové děcko, jako je Henry Putman, který přišel do domova teprve nedávno a pamatoval si, jak byl opuštěný, může být stěhování problémové. Další dloubnutí jehlou. Bude muset dávat obzvláštní pozor na Henryho Putmana a jemu podobné děti. Na ránu mu někdo nalil nějakou tekutinu a jemu z toho vzplál oheň v celé noze. Pouze dlouhé hodiny tréninku zabránily tomu, aby sebou netrhl ostrou bolestí. Nadechl se. Vydechl. Musí nechat mysl dál bloudit, zatímco znovu pocítil bodavou bolest od jehly…

O něco později si Winter uvědomil, že píchání jehlou už přestalo. Vynořil se ze svých niterných úvah, když ucítil chladnou ruku na svém čele. Aniž otevřel oči, věděl, že je to lady Beckinhallová.

„Nezdá se, že by měl horečku,“ zašeptala lady.

Hlas měla na ženu hluboký a jaksi hrdelní. Winterovi se zdálo, že cítí, jak její dech omývá jeho stále ještě nahé tělo a čechrá jeho nervová zakončení, ale to byla jen fantazie. Možná ta rána do hlavy byla horší, než si myslel.

„Přinesla jsem trochu vody, abychom ho umyly,“ ozvala se starší služebná.

„Děkuju vám, paní Buttermanová, ale dnes už jste toho udělala dost,“ prohlásila lady Beckinhallová. „Dohlédnu na to sama.“

„Ale, má paní,“ protestovala druhá, mladší žena.

„Opravdu jste mi obě moc pomohly,“ řekla lady Beckinhallová. „Prosím, nechte tu vodu a zbytek věcí odneste.“

Ozvalo se šustění, poté zvuk, jak něco kovového padá do mosazné mísy, a nakonec se otevřely a zavřely dveře.

„Jste ještě při vědomí?“ zeptala se lady Beckinhallová.

Winter otevřel oči a zjistil, že na něj hledí s mokrým hadříkem v ruce.

Jeho tělo se napjalo při myšlence, že ho bude umývat svýma rukama. „To není zapotřebí.“

Našpulila rty a podívala se na jeho nohu. „Rána ještě krvácí. Myslím, že to bude nejlepší. Tedy…“ vyzývala ho očima, „…pokud nemáte strach z bolesti.“

„Nemám strach z bolesti ani z ničeho jiného, co mi můžete způsobit, má paní.“ Jeho šepot zněl nyní velice chraptivě. „Zgustněte si na mně.“

Isabel se nadechla při záblesku vzdoru, který zahlédla v očích Ducha.

„Nebojíte se mě ani toho, co vám můžu udělat,“ zašeptala a přešla k posteli. Když mu paní Buttermanová sešívala ránu, ležel tak klidně, až se bála, že zase omdlel. Nyní se mu však do tváří vrátilo trochu barvy, což ji ujistilo, že na tom není nejhůř. „Nebojíte se hněvu vojáků ani vraždícího davu. Povězte mi, pane Duchu, čeho se bojíte?“

Zvedl zrak a zašeptal: „Nejspíš Boha. Neměl by se každý člověk bát svého stvořitele?“

„Někteří lidé tak nečiní.“ Bylo opravdu zvláštní probírat filozofii s nahým, maskovaným mužem. Opatrně setřela zaschlou krev z jeho stehna. Teplý sval se pod její rukou napjal. „Někdo se o Boha ani náboženství vůbec nestará.“

„To je pravda.“ Sledoval tmavýma očima každý její pohyb. „Ale většina lidí se bojí vlastní smrtelnosti – smrti, která je nakonec odstraní z této země – a Boha, který je bude soudit v dalším životě.“

„A vy?“ zašeptala a znovu vyždímala hadřík a namočila ho. „Bojíte se smrti?“

„Ne,“ prohlásil chladně.

Zvedla obočí a sklonila se nad ránou, aby ji prozkoumala. Byla klikatá, ale paní Buttermanová ji velice dobře sešila. Pokud se zahojí, bude tam mít dlouhou jizvu, ale nebude příliš široká ani nevzhledná.

Byla by velká škoda zohyzdit tak krásnou mužskou končetinu. „Nevěřím vám.“

Zvedl koutek úst, jako by ho vlastní pobavení překvapilo. „Proč ne? Proč bych vám lhal?“

Pokrčila rameny. „Z mužské pýchy? Procházíte se po městě v masce a kostýmu Harlekýna.“

„Přesně tak,“ zašeptal. „Pořádám hon v ulicích St. Giles. Dělal bych něco takového, kdybych se bál smrti?“

„Možná. Někteří lidé, kteří se bojí smrti, hrají takovou hru, že se jí vysmívají.“ Otírala mu nyní stehno nebezpečně blízko prostěradla přehozeného přes přirození.

Nepohnul se, ale věděla, že veškerou svou pozornost upíná na ni. „Jenom blázni se vysmívají smrti.“

„Opravdu?“ Zajela hadříkem lehounce pod zmačkané prostěradlo. Tvořil se tam jakýsi stan. Narovnala se a pustila hadřík do umyvadla a vymáchala ho. „Avšak výsměch může být tak zábavný.“

Otočila se znovu k němu a položila mu hadřík na podbřišek.

Chytil ji za zápěstí. „Myslím, že vy nehrajete výsměšnou hru, ale provokující.“ V jeho šepotu se ozval ostrý tón.

Isabel sledovala rostoucí přehyb pod složeným prostěradlem. „Možná máte pravdu.“ Mrkla na něj a zvedla obočí. „Líbí se vám ta hra?“

„Záleželo by na tom?“ ušklíbl se cynicky.

„Samozřejmě. Proč provokovat neochotného muže?“

„Jen tak ze sportu?“

Při jeho ublíženém tónu zamrkala. „Urazil jste mě.“

Natáhl ruku a bez viditelné známky úsilí si ji přitahoval blíž, dokud nebyla nucena se nad něj naklonit, až se její živůtek téměř dotkl jeho nahé hrudi. Takhle zblízka viděla jantarový kruh v jeho tmavých zornicích – a jeho panenky roztažené bolestí.

„Pokud jsem vás urazil, madam, tak se omlouvám,“ zachraptěl. „Ale nedělejte ze mě hlupáka. Nejsem hadrová panenka, se kterou byste si mohla hrát.“

Naklonila hlavu na stranu a přála si, aby sundal svou masku, aby ho mohla skutečně vidět. Muže, jenž upoutal její zájem jako žádný jiný muž za hodně dlouhou dobu. Odrážel její flirtování zneklidňujícími, přímočarými odpověďmi. A ona prostě nebyla zvyklá na takovou otevřenost. Všichni její známí gentlemani věděli, jak mluvit v elegantních hádankách, které nakonec neznamenaly vůbec nic. Byl tedy pod maskou prostý člověk? Neobracel se však na ni, jako by mu byla nadřazena.

Ne, jeho projev byl velice familiární. Jako by jí byl rovný nebo stál ještě výš.

Nadechla se a přejela očima po jeho postavě. „Ne, vy určitě nejste bezmocná hadrová panenka, pane. Omlouvám se.“

Oči se mu rozšířily jakoby překvapením a prudce ji pustil „To já bych se vám měl omluvit. Zachránila jste mi život – nemyslete si, že to nevím. Děkuju vám.“

Cítila, jak jí na tváře stoupá horko. Proboha, nečervenala se od chvíle, kdy přestala být malým děvčetem. Žertovala s vévody, flirtovala s princi. Tak proč v ní prostá slova tohoto muže vyvolávají takové rozpaky?

„O tom není třeba mluvit,“ pronesla méně uhlazeně než obvykle. Hodila zašpiněný hadřík do umyvadla. „Ztratil jste spoustu krve. Odpočívejte, dokud vás ráno někam nepřevezeme.“

„Jste velice laskavá.“

Zavrtěla hlavou. „Už jsme se shodli na tom, že nejsem laskavá žena.“

Lehce se usmál a oči se mu zavřely. „Myslím, že jsme se dohodli na pravém opaku. Jste laskavost sama, lady Beckinhallová.“

Chvíli ho pozorovala a čekala, jestli k tomu ještě něco nedodá. Ale místo toho začal zhluboka dýchat.

Duch ze St. Giles usnul.

Růžovošedé světlo úsvitu nakouklo oknem, když Isabel otevřela oči. Chvilku pouze mrkala a bezradně se rozhlížela. Záda ji bolela a netušila, proč není v posteli. Potom přejela zrakem na postel vedle sebe.

Byla prázdná.

Ztuhle vstala a podívala se na přikrývku. Byla úhledně složená, ale uprostřed umazaná od krve. Položila dlaň na prostěradlo, ale látka byla studená. Musel odejít už před nějakou dobou.

Isabel přešla ke dveřím a zavolala na komornou. Kladla jí otázky, ale v duchu už věděla, že je pryč, a kromě krvavých skvrn tu po něm nic nezůstalo.

Vrátila se a hleděla rozladěně na prázdnou postel, zatímco čekala na komornou, a v té chvíli si uvědomila něco, co zůstalo v její unavené mysli ze včerejšího večera: lady Beckinhallová. Oslovil ji jménem, ačkoli to nikdo jiný v jeho přítomnosti neudělal.

Zalapala po dechu. Duch ze St. Giles ji znal.

2. kapitola

Možná tomu nebudete věřit, ale kdysi dávno byl Duch ze St. Giles pouze obyčejný smrtelník – herec představující Harlekýna. Vystupoval s kočovnou hereckou tlupou, která jezdila od města k městu. Harlekýn nosil potrhaný červenočerný kostým, a když vytáhl na zlosyna v jejich hře dřevěný meč, klapalo to: Klip! Klap!, až z toho děti křičely radostí…

z Legendy o harlekýnském Duchovi ze St. Giles

Winter Makepeace, uvážlivý učitel a ředitel Útulku pro potřebná miminka a osiřelé děti, se krčil na šindelích příkré střechy, zatímco nad Londýnem vycházelo slunce. Napůl visel přes okraj střechy a nohy měl ve vzduchu. Chytil se oběma rukama za okap, rozhoupal se a spustil se úplně přes okraj. Chvíli visel celou svou váhou na prstech tři patra nad zemí a poté se švihem dostal do podkrovního okna pod sebou. Přistál se zasyknutím na podlaze, nejen kvůli bolesti, kterou mu způsobilo zraněné stehno, ale také kvůli tichému dupnutí, jež se ozvalo, když dopadl na podlahu.

Obvykle se dostal do svého pokoje oknem bez jakéhokoli zvuku.

Znovu sebou trhl, když se posadil na posteli a prohlížel si svůj harlekýnský úbor. Kalhoty byly zablácené a na pravé nohavici se táhla široká díra od boku až skoro ke kolenu. V hlavě mu bouchalo jakési kladivo, zatímco stahoval potřísněnou látku ze zavázané rány. Smotal potrhané nohavice spolu s vysokými botami, oběma meči, maskou a zbytkem kostýmu do uzlíku a hodil ho pod postel. Bůhví jestli půjde ty škody ještě opravit – trochu šít uměl, ale nijak zvlášť dobře. Vzdychl si. Měl velkou obavu z toho, že bude potřebovat nový kostým – a ten si mohl jen stěží dovolit. Zvedl se a nahý odkulhal ke džbánu s vodou a nalil si ji do umývadla. Opláchl si obličej studenou vodou a poprvé v životě litoval, že nemá zrcadlo. Má na tváři modřiny? Nějaké významné škrábance? Když si přejel po tvářích dlaní, cítil jenom ranní strniště.

Na okamžik zůstal stát předkloněný nad umývadlem a nechal do něj stékat vodu z obličeje. Všechno ho bolelo. Nemohl si vzpomenout, kdy naposled jedl, a hlava se mu točila tak, až se mu z toho zvedal žaludek. Musel se obléct a vypadat v nadcházejícím dni normálně. Musel učit malé, vzpurné hochy v denní škole a připravit děti z útulku na stěhování do nového místa a musel zjistit, jestli je jeho sestra Silence v bezpečí.

Příliš mnoho práce.

Příliš mnoho lidí na něm záviselo.

A on byl příliš unaven

Winter klesl na úzkou postel. Když zavřel oči, zdálo se mu, že cítí dotek měkké, avšak silné ženské ruky.

V mysli se mu ozýval svůdný, hrdelní smích…

Bum! Bum! Bum!

Winter se prudce vztyčil do sedu na posteli a zasyčel bolestí, jež mu prolétla pravým stehnem. Slunce svítilo oknem do pokoje a osvětlovalo každou prasklinu ve zdi i každý zaprášený trám v jeho podkrovní ložnici. Trhl sebou. Už musí být pozdní dopoledne, soudě podle polohy slunce. Zaspal.

Vtom se znovu ozvalo naléhavé bouchání na dveře, tentokrát doprovázené ženským hlasem. „Wintře! Jsi tam, bratře?“

„Moment.“ Vytáhl zpod polštáře noční košili a kvapně si ji přehodil přes hlavu. Kalhoty nikde neviděl a nemohl si vzpomenout, kam je včera dal.

„Wintře!“

S povzdechem si přehodil přes ramena pokrývku jako župan a šel otevřít dveře.

Žena s třešňově hnědýma očima přivřenýma strachy a starostí se střetla jeho zrakem. „Kde jsi byl?“

Do Winterova pokoje vtrhla Temperance Huntingtonová, baronka Caireová, jeho starší sestra. Za ní stála třináctiletá dívka s černými vlasy a růžovými tvářemi. Mary Whitsunová byla nejstarší dívka v sirotčinci a jako taková měla i nejvíc zodpovědnosti.

Temperance na ni kývla. „Měla bys nejspíš říct ostatním, že už jsme ho našly.“

„Ano, madam.“ Mary se zdržela jen tak dlouho, aby Winterovi řekla: „Jsem ráda, pane, že jste v bezpečí.“ A odešla.

Temperance se rozhlédla po pokoji, jako by očekávala, že někde v rohu najde schovaný celý bordel, a potom se na něj zamračila. „Proboha, Wintře, strávili jsme polovinu noci a celé ráno tím, že jsme tě hledali! Když ses včera nevrátil a po celém St. Giles se rozmohly nepokoje, obávala jsem se nejhoršího. A potom jsme dostali vzkaz, že jsi vůbec nepřišel do nové budovy sirotčince.“

Temperance si sedla na postel. Winter se také posadil a dával si pozor, aby měl přikryté nohy. Otevřel ústa…

Ale Temperance zřejmě ještě neskončila. „A potom poslala vzkaz Silence, že se provdala za Mickeyho O’Connora a odjela s ním na nějaké tajné místo. Museli jsme za ní poslat i to batole Mary Darlingovou, přišli si pro ni dva hrozivě vypadající O’Connorovi muži.“ A bručivě dodala: „Ačkoli se zdálo, že mají Mary Darlingovou moc rádi a ona je.“

Konečně se musela nadechnout a Winter ji skočil do řeči. „Takže naše sestra je v bezpečí?“

Temperance zvedla ruce. „Nejspíš ano. Vojáci jezdili včera po celém Londýně – a vlastně v tom pokračují i dnes – a hledají Mickeyho O’Connora. Umíš si to představit? Říká se, že už opravdu visel, když ho Duch ze St. Giles odřízl. Samozřejmě že to je nejspíš přehánění. Víš, jak se tyhle pověsti šíří.“

Winter se vydržel tvářit chladně. Ve skutečnosti to vůbec nebylo přehánění – málem opravdu nestihl zachránit O’Connora z katovy oprátky. Ale to samozřejmě nemohl Temperance říct.

„A ten O’Connorův hříšný palác včera v noci shořel,“ pronesla tišeji Temperance. „Říká se, že tam dnes ráno našli v dýmajících troskách nějaké tělo. Všichni předpokládají, že je to O’Connor, ale Silencin vzkaz přišel až po ohni, takže musí být naživu a nemůže to být on, že? Ach, Wintře! Bude s ním Silence v bezpečí, co myslíš?“

Na tuto otázku mohl odpovědět bez zaváhání.

„Ano.“ Winter pohlédl Temperance do očí, aby jasně viděla, že si tím je jistý. Mickey O’Connor mohl být nebezpečným říčním pirátem a v této chvíli nejznámějším mužem v Londýně – a Winter ho mohl intenzivně nesnášet – ale jednu věc věděl: „Miluje Silence a Silence miluje jeho. Pozoroval jsem jeho tvář, když ji předával nám, protože věděl, že už ji nemůže dál chránit. Velice mu na ní záleží. Ať se stane cokoli, bude ji chránit i za cenu svého života.“

„Dobrý bože, doufám, že ano.“

Temperance na okamžik zavřela oči a uvolnila vzpřímené držení těla. Opřela se o polštář. Bylo jí jen devětadvacet – o pouhé tři roky víc než jemu –, ale Wintera vylekalo, když si všiml několika jemných vrásek, které se jí objevily kolem očí. Měla je tam stále a on si jich dosud nevšiml? Nebo jsou nové, vyvolané vzrušením několika minulých týdnů?

Zatímco ji pozoroval, Temperance otevřela oči a byla čilá jako vždy. „Pořád jsi mi ještě neodpověděl na otázku, kde jsi byl od včerejšího odpoledne?“

„Dostal jsem se při nepokojích mezi nejhorší násilníky.“ Winter sebou trhl a usadil se pohodlněji na úzké posteli, rameno na rameni sestry. „Obávám se, že jsem měl zpoždění na schůzku s lady Beckinhallovou. Pospíchal jsem, abych se tam dostal co nejdřív, když mě obklopil dav. Bylo to, jako by ses dostala mezi stádo krav vedených na trh, až na to, že tihle lidé řvali hlasitěji a hloupěji a chovali se hůř než jakékoli stádo.“

„Ach, Wintře,“ vzdychla si a položila mu ruku na paži. „Co se stalo?“

Pokrčil rameny. „Byl jsem příliš pomalý. Upadl jsem, takže jsem pokopaný a mám zraněnou nohu.“ Ukázal na svou pravou dolní končetinu. „Není zlomená,“ dodal rychle po jejím výkřiku, „ale nemohl jsem s ní pořádně jít. Nakonec jsem zalezl do první putyky, abych tam přečkal to nejhorší řádění. Obávám se, že jsem se dostal domů hodně pozdě v noci.“

Temperance se zamračila. „Nikdo tě neviděl přijít.“

„Jak jsem řekl, bylo už hodně pozdě.“

Zvláštní, jak snadno se naučil lhát – dokonce i svým nejbližším. Byla to jeho slabost, kterou si bude muset později v mysli probrat, protože to nesvědčilo o jeho dobrém charakteru.

Pohlédl z okna. „Ale teď už je skoro poledne, proto myslím, že bych měl vstát a věnovat se svým povinnostem.“

„Nesmysl!“ Temperance se zamračila. „Jsi zraněný, bratře. Když zůstaneš jeden den na lůžku, sirotčinec se snad nezhroutí.“

„Možná máš pravdu…,“ začal a poté se lekl, když se sestra k němu nahnula a pohlédla mu upřeně do obličeje. „Co se děje?“

„Ty se se mnou nehádáš,“ zamumlala. „To na tom musíš být opravdu špatně.“

Otevřel ústa, aby to popřel, ale zrovna v tom okamžiku pohnul tak nešťastně nohou, že místo protestu zalapal po dechu bolestí.

„Wintře!“ Temperance hleděla na jeho nohou, přikrytou pokrývkou, jako by chtěla prohlédnout skrz látku. „Jak špatné to s tou nohou máš?“

„Je jenom potlučená.“ Polkl. „Nic, kvůli čemu by sis musela dělat starosti.“

Pohlédla na něj podezřívavě přivřenýma očima a moc mu nevěřila.

„Ale mohl bych poslechnout tvou radu a zůstat dnes ležet,“ dodal kvapně, aby ji upokojil. Po pravdě řečeno, nebyl si jistý, že by vydržel dlouho stát.

„Dobře,“ odvětila a hbitě se zvedla z postele. „Pošlu ti sem jedno z děvčat s polévkou. A měla bych sehnat doktora, aby se na tebe podíval.“

„To není zapotřebí,“ pravil trochu moc ostře. Doktor by okamžitě poznal, že ta rána je od nože. A kromě toho už ji hospodyně lady Beckinhallové zašila. „Opravdu ne,“ pronesl klidněji. „Potřebuju se jenom trochu prospat.“

„Pchá!“ Temperance nevypadala po jeho protestu vůbec přesvědčeně. „Kdybych dnes odpoledne neodjížděla, zůstala bych tu a dohlédla na to, aby tě viděl doktor.“

„Kam jedeš?“ zeptal se a doufal, že se tím změní téma hovoru.

„Na domácí slavnost na venkově, kterou chce Caire mermomocí navštívit.“ Temperance se zachmuřila. „Budou tam všichni možní šlechtici a všichni na mě nejspíš budou povýšeně zvedat své koňské nosy.“

Usmál se – nemohl si při jejím popisu pomoct – ale odpověděl jí velice něžně. „Pochybuju, že by se na tebe někdo šklebil. Caire by jim ty nosy uřízl, ať už je mají koňské nebo ne, kdyby si něco takového dovolili.“

Usmála se. „To by udělal, viď?“

Winter byl rád, a nikoli poprvé, že jeho starší sestra našla muže, který ji naprosto zbožňuje – i když to byl aristokrat.

Na okamžik pocítil bodavou bolest. Temperance i Silence – tyto dvě ženy, které mu byly na světě nejbližší – byly nyní provdané. Měly manžely a nejspíš budou mít brzy i vlastní rodinu. Vždycky budou jeho sestry, ale odteď už budou navždy žít odděleně.

To byla trudná myšlenka.

Nemohl si však dovolit, aby se mu ukázala na tváři. „Zvládneš to dobře,“ ujišťoval jemně Temperance. „Jsi inteligentní a máš ušlechtilé mravy. Domnívám se, že tyto vlastnosti má jen velice málo z těch tvých aristokratů.“

Vzdychla a došla ke dveřím. „Možná máš pravdu, ale nejsem si zcela jistá, že inteligence a ušlechtilé mravy se v šlechtických kruzích nějak moc uznávají.“

„Madam?“ vykoukla zpoza dveří Mary Whitsunová. „Lord Caire se ptá, jak dlouho na vás má v kočáře ještě čekat.“

„Děkuju ti, Mary.“ Temperance se dotkla prstem dívčiny tváře a zakabonila se. „Je mi líto, že už musím zase odjet. Neměly jsme v poslední době na sebe moc času, že?“

Na okamžik se Maryina stoická tvářička zachvěla. Až do svého sňatku žila Temperance v sirotčinci a Mary Whitsunovou měla velice ráda.

„Ne, madam,“ odvětila dívka. „Ale přijedete zase brzy, ne?“

Temperance si skousla ret. „Obávám se, že nejméně měsíc budu pryč. Musím se zúčastnit dlouhé slavnosti na venkově.“

Mary rezignovaně přikývla. „Domnívám se, že když jste teď dáma a nejste už jako my, musíte dělat spoustu různých věcí.“

Temperance sebou při dívčiných slovech trhla a Winter pocítil v duši chlad. Mary měla pravdu: aristokratický svět se hodně lišil od toho obyčejného, v němž žila Mary. A míchání těchto dvou světů nedopadalo nikdy dobře – na tento fakt musí Winter myslet příště, až zase uvidí lady Beckinhallovou.

Současná móda v bytovém vybavení je až přehnaně luxusní, pomyslela si Isabel o několik dní později, avšak i podle moderních norem bylo londýnské sídlo hraběte z Brightmoru tak vysoko nad průměrem, až to hraničilo se směšností. Hlavní salon u Brightmorů obklopovaly sloupy z růžového mramoru zakončené pozlacenými korintskými hlavicemi. A ty hlavice nebyly jedinou věcí, která tu byla pozlacená. Stěny, nábytek, ozdoby, dokonce i sestra hraběte, lady Penelope Chadwicková – to všechno jen zářilo zlatem. Isabel si osobně myslela, že šaty bohatě vyšívané na živůtku i sukni zlatou nití byly na odpolední čaj absurdním přepychem, ale potom si uvědomila, že to asi dává smysl.

Co jiného by měla dcera Midase nosit než zlato?

„Pan Makepeace je možná inteligentní,“ říkala právě lady Penelope, mluvila však tak pomalu, že její slova jasně vyjadřovala pochybnosti o mentálních kvalitách ředitele sirotčince, „ale není schopný vést takovou instituci pro děti a miminka sám. Myslím, že v tomto bodě jsme všechny zajedno.“

Isabel polkla kousek koláčku, který měla v ústech, a v duchu zvedla výsměšně obočí. Dámský syndikát ve prospěch Útulku pro potřebná miminka a osiřelé děti měl naléhavou schůzku. Sešly se všechny členky, které byly právě v Londýně: ona sama, lady Phoebe Battenová, lady Margaret Readingová, lady Penelope a společnice lady Penelope, slečna Artemis Greavesová, která by se podle Isabel měla počítat za čestnou členku Dámského syndikátu prostě proto, že všude chodila s lady Penelope. Chyběly Temperance Huntingtonová, nová lady Caireová, její tchyně, lady Amelia Caireová, a lady Hero, které byly všechny na venkově.

Soudě podle výrazu ostatních členek syndikátu nebyly s názorem lady Penelope zase tak úplně zajedno. Ale protože lady Penelope kromě toho, že byla uznávanou kráskou – s maceškově fialovýma očima, s vlasy černými jako havran atd. atd. – byla také legendárně bohatou dědičkou, neexistovalo moc žen, které by byly natolik odvážné, že by se vystavily jejímu hněvu.

Nebo možná Isabel podcenila smělost shromážděných dam.

„Ehm.“ Lady Margaret si jemně, ale pevně odkašlala. Tato dáma s tmavě hnědými, kudrnatými vlasy a příjemnou tváří byla jednou z nejmladších členek – ještě mladší byla pouze lady Phoebe, která technicky vzato patřila stále ještě do školních lavic – ale zřejmě oplývala silnou osobností. „Je škoda, že pan Makepeace už nemůže využít pomoci svých sester při dohledu nad sirotčincem, ale pracuje jako jeho ředitel už spoustu let. Myslím, že si vede docela dobře, i když je na to sám.“

„Pchá!“ Lady Penelope si přímo neodfrkla, ale byla k tomu nebezpečně blízko. Rozevřela své maceškově modré oči tak doširoka, že jí málem vypadly z hlavy. To nebyl zrovna pěkný pohled. „Mě na tom netrápí pouze nedostatek ženské autority v domově. Nemůžete si přece vážně myslet, že pan Makepeace může reprezentovat sirotčinec na všech společenských událostech, které bude muset navštěvovat nyní, když my dámy jsme patronkami útulku?“