Přeložila:

JANA DIVIŠOVÁ

Whitney G.: Dej šanci mně

Vydání první

Copyright © 2021. BREAK UP WITH HIM, FOR ME

Published by arrangement with Brower Literary & Management.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2022 jako svou 2540. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Break Up With Him, For Me

vydaného v roce 2021

Český překlad © Jana Divišová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover designed by Najla Qamber of Najla Qamber Designs

Model: Lucas Bloms

Obálka Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1899-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1900-1 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2022

WHITNEY G.

Dej šanci mně

Věnování

Zábavě.

Létu.

Mně.

PROLOG

SEDMDESÁT DVA HODIN PO ROZCHODU

Hayden

Až se znovu setkáme na konci tohoto příběhu, budeš mi dlužit zatraceně velkou omluvu.

Ano, ty.

Osoba, která hltá tyhle řádky.

Umím si představit, jak mě předčasně odsuzuješ – jak přemýšlíš, proč mám potlučený a poškrábaný obličej nebo proč se nakláním nad šedým koženým křeslem ve svém apartmá.

Stydíš se za to, že jsi někdy svým přátelům řekla, jak jsem „ukrutně sexy“ nebo „neskutečně nádhernej“. Za to, že ti zvlhly kalhotky, když jsi mě viděla na obálce časopisu Esquire nebo GQ.

Za prvé, za to druhé není třeba se stydět. Chápu, že ti tvůj kluk nebo manžel nedopřál už celou věčnost žádný ohromující sexuální zážitek, takže ber mou schopnost promáčet tvoje spodní prádlo za naše malé temné tajemství.

Za druhé, jsem si moc dobře vědom toho, že v tuhle chvíli fakt nevypadám jako Nafoukaný král New Yorku nebo Nezkrotný playboy Manhattanu. Není třeba mi to připomínat.

A jo, taky vím, že ze mě teče krev na mramorovou podlahu…

Chtěl bych ti říct, co se stalo, ale sotva můžu pohnout čelistí, a stejně bys mi to nikdy neuvěřila.

Řeknu ti tedy něco jiného.

Všechno, co jsem se za posledních dvaasedmdesát hodin naučil, můžu shrnout do jediné věty: Jediný rozdíl mezi zničujícím rozchodem a autonehodou je skutečnost, že člověk pozná, který druh utrpení by s radostí podstoupil víc než jednou.

Přeražené kosti, zlomeniny, otřes mozku a řezné rány? Tohle všechno s přehledem zvládnu.

Doba rekonvalescence u takových zranění trvá zhruba od šesti týdnů do šesti měsíců. Doktoři předepíšou léky proti bolesti a intenzivní fyzioterapii, takže se můžete hýbat a žít dál, jako kdyby k žádné nehodě nikdy nedošlo.

Ale zlomené srdce po rozchodu? Na to neexistují žádné léky tišící bolest, terapeutická sezení nebo zaručené plány na uzdravení, nic takového není k dispozici. A každý, kdo tvrdí, že „čas zahojí všechny rány“, ten nikdy nemiloval nebo neztratil svého nejlepšího přítele.

„Jsi sráč!“ Ozve se náhle hlas mé nejlepší kamarádky Penelopy z reproduktoru v mém podkrovním apartmá, dnes ráno už poněkolikáté.

Snažím se k němu dojít a otočit ho, ale je to marné. Vůbec necítím nohy.

„Nenávidím pocit, že jsem s tebou kdy spala, že jsem ti uvěřila, že jsi něco jinýho než namyšlený, arogantní parchant, jaký jsi vždycky byl,“ pokračuje. „Buď si jistý tím, že už s tebou nikdy, nikdy, nikdy v životě ani nepromluvím.“

Píp!

„Nenávidím tě, Haydene Huntere,“ začíná nová zpráva. „Já. Tě. Nenávidím. Doufám, že ti upadne péro a přijdeš o všechny prachy, co máš na účtu. Protože tyhle věci jsou to jediný, na čem ti kdy záleželo.“

Píp!

„Zapomněla jsem ještě jednu poslední věc, ty hajzle…“ Hlas se jí zlomí a moje srdce se smaží v plamenech. „Aby bylo jasno, to ty jsi před lety začal studenou válku mezi námi. Byl jsi to ty a byla to od začátku tvoje chyba… Dovol mi, jako tvé bývalé nejlepší kamarádce, abych pojmenovala náš rozchod tak jako všechny ostatní.“

Na pár vteřin se odmlčí a mezi nádechy si odfrkne. „Jsi oficiálně Ten, kterého jsem nikdy neměla potkat. Byl jsi mnohem lepší v tom, když jsi mi radil, jak sbalit jiný kluky, než v přesvědčování, abych překročila hranici mezi námi. Taky jsi nebyl moc dobrý v posteli. Se svými bývalými jsem měla mnohem lepší sex.“

Píp!

Nemělo smysl, abych na tu poslední větu reagoval, protože jsme oba věděli, že je to lež.

Oba víme, že je to lež.

A ani ne moc dobrá.

Slyšet tu bolest v jejím hlase je pekelné utrpení, nicméně je to nejdelší hovor, jaký ke mně za poslední dny vedla, a část mého já je ráda, že se ozvala.

I když jsem umíral touhou říct jí svou verzi příběhu, tedy proč nebyl náš rozchod moje vina, připouštěl jsem, že má možná pravdu v tom, že jsme překročili hranici.

Možná kdybych jí řekl: „Klidně s ním choď dál. Je to mnohem lepší chlap, než jsem já,“ – ačkoli nebyl – pořád bych jí ještě mohl pomáhat se vztahy s jinými muži. Možná, kdybych netrval na tom, že náš vztah za to riziko stojí, mohli jsme prostě zůstat nejlepší kamarádi a nic víc.

Na druhou stranu, Penelopa a já jsme si nebyli vždycky tak blízcí.

Sakra, dokonce ani nebyla moje „kamarádka“ během prvních let, co jsme se znali.

Byla jen takové páté kolo u vozu, holka, co měla navždycky zůstat „za hranicí“.

Prostě to byla mladší sestra mého nejlepšího přítele…

PŘED ŠESTNÁCTI TÝDNY

Ne, moment.

Nechte mě přetočit film ještě o kousek dál.

PŘED ŠESTNÁCTI *ROZCHODY*

Jo.

Začněme tenhle truchlivý milostný příběh tady.

Můžeme?

ROZCHOD č. 1

TEN, KTERÝ ZNIČIL VALENTÝNA

Penelopa

Tehdy

Můj bratr mě zabije…

Unese mě hned, jakmile vstoupím do domu, odveze mě na opuštěnou skládku a uškrtí mě někde za hromadou hořících pneumatik. I když si to nejspíš zasloužím za to, že jsem mu lhala, pochybuju, že by mrknul okem, až ho za to odsoudí a pošlou do vězení.

Nejspíš se mu tam bude líbit.

Vlastně jsem si docela jistá, že zítřejší titulky v novinách budou hlásat: Mezinárodní šampionka v krasobruslení nalezena mrtvá; starší bratr se přiznal k vraždě: „Říkal jsem jí, že jí budu fandit, ne že má randit!“

Do prdele. Do prdele. DO PRDELE!

„Zlato? Hej, zlato?“ Můj přítel Michael mě přimáčkne k zadní stěně výtahu a vytrhne mě tím z myšlenek. „Zlatíčko, děsíš mě k smrti. Co se děje? Na co myslíš?“

„Že budu zavražděná.“ Pohlédnu mu do očí. „Nevšiml sis, že by nás někdo sledoval, když jsme opouštěli stadion? A ten člověk, co řídil tu zelenou hondu, to byla nějaká lidská verze Hulka?“

„No páni. Ne, nic takového.“ Zatahá mě za medaili na krku. „Byla jsi několik měsíců pryč, teď vyhraješ medaili, jak sis to přála, a přemýšlíš o tom, že tě někdo chce zabít?“

Taky bys o tom přemýšlel, kdybys znal mého bratra . „Promiň, já jen…“ Snažím se vymyslet nějakou lež. „Dnešní závody byly trochu náročnější, než jsem čekala.“

„Jediné, na co bys měla myslet, je to, že se tvůj milující přítel, totiž já, do tebe chystá strčit dvaceticentimetrový klacek, až tě dostane do postele.“

Několikrát zamrkám.

Představovala jsem si stovky způsobů, jak bych mohla přijít o panenství, ale ani v jednom z nich se neobjevil chlap, který by řekl, že do mě chce „strčit klacek“.

Kromě toho jsem ho už předtím cítila, když se mu postavil, a rozhodně ho nemá dvaceticentimetrového.

Deseti, možná.

„Zlato, prober se.“ Přitiskne rty k mým a líbá mě tak silně, že přestávám přemýšlet. Jakmile mě zbaví dechu, bere mě za ruku a vede mě z výtahu směrem ke svému pokoji.

Políbí mě na tvář, odemkne dveře a vtáhne mě dovnitř.

Když mě vede k posteli, ve vzduchu se mísí vůně staré pizzy, piva a vanilkových svíček.

„Tak moc jsi mi chyběla.“ Vsune mi ruku pod šaty a odhrne na stranu kalhotky.

Pak se odtáhne, jako by vycítil moje zaváhání.

„Pojďme se napít, ať se trochu uvolníš,“ řekne. „Mám tu jahody, šlehačku a koupil jsem pro tebe i speciální šampaňské.“

„Potřebovala bych si teď zavolat.“

„Komu?“

„Travisovi.“

„Tvému bratrovi?“ Povytáhne obočí.

„Jo,“ přikývnu. „Už mi dneska volal asi desetkrát, takže bych mu měla dát vědět, že jsem v pořádku.“

„Tvůj bratr je tisíce kilometrů daleko.“ Zavrtí hlavou. „A pokud je mi známo, nechal tě v Seattlu, aby ses o sebe postarala sama. Může počkat.“

Dobrý postřeh.

Přitáhne si mě k sobě a prohrábne mi vlasy… a znovu mě líbá. Když zašeptal mé jméno, ovinula jsem mu ruce kolem krku. Snažím se ze všech sil soustředit na tenhle okamžik. Na něj.

„Zuj si boty,“ řekne a já shodím z nohou lodičky na jehlách.

Beze slova mě povalí na matraci a zasypává mi krk polibky.

Když mu vjíždím prsty do vlasů, ozve se hlasité zaklepání na dveře.

„Už jdu!“ zavrčí. „Zapomněl jsem dát na dveře vzkaz pro spolubydlícího. Vydrž, zlato.“

Přistoupí ke dveřím a podívá se kukátkem.

„Do prdele.“

Zaklepání se ozve znovu, tentokrát mnohem hlasitější, a on o krok ustupuje.

Na okamžik začínám věřit, že moje předtucha ohledně vraždy je jen pár vteřin před naplněním. Rozhlédnu se, kudy by bylo nejlepší uprchnout, ale obě okna jsou zablokována věžemi z plechovek od piva a já nemůžu riskovat skok ze čtvrtého patra, při kterém bych si polámala nohy.

Pokládala bych za poctu být zavražděna jako první, ale logika poněkud zmírňuje mé obavy.

Travisovi by trvalo sedmnáct hodin, než by se sem dostal, a za letenku na poslední chvíli by se mu nechtělo vyhazovat peníze.

A taky by mi milionkrát předtím zavolal, aby mi dal vědět.

„Kdo je za dveřmi?“ zeptám se.

„Pšššt.“ Michael přitiskne prst ke rtům. Pak se zadívá na mě a zdá se být rozpolcen mezi volbou skoku z okna a schováním se pod postel.

Najednou, jako ve scéně z filmu Mission Impossible, ke mně přiběhne a obejme moje nohy. Hodí si mě přes rameno, odnese ke skříni a upustí mě na hromadu zatuchlého oblečení.

„Zůstaň tady a buď tiše, ano?“ zašeptá. „Hrozně moc tě miluju.“ Zabouchne dveře, ale pak je rychle znovu otevře.

„Ještě si vezmi boty.“ Málem mě s nimi praští.

Co se to k sakru děje? Postavím se na nohy, když přistrčí před dveře skříně prádelní koš.

Skrz malou škvíru sleduju, jak se chystá na nevyzpytatelnou one man show.

V prvním dějství stele a upravuje postel – aranžuje na ni polštáře podle barev. Ve druhém si sundá džíny a převlékne se do tepláků, přičemž si pobrukuje refrén známé popové písně. Ignoruje mnou šeptané požadavky na vysvětlení toho, co se děje. Poté, co si do vlasů vpraví gel, si několikrát lokne ústní vody a vyplivne ji do umyvadla. Nakonec prohrábne horní zásuvku prádelníku, hledá kolínskou a nanese si jí na hrudník až příliš mnoho.

„Tohle zvládneš, Michaeli. Ty to zvládneš.“ Několikrát se zhluboka nadechne, než konečně přistoupí ke dveřím a otevře je.

„Ahoj, zlato,“ zašveholí.

Zlato?

„Ahoj, borče.“ Brunetka, která vypadá mnohem starší než já, mu ovine ruce kolem krku. Prsa velikosti D jí lezou z těsných růžových šatů s hlubokým výstřihem a je perfektně nalíčená. „Vím, že jsme se dohodli, že oslavíme Valentýna až zítra, ale nevydržela jsem čekat tak dlouho.“

Michael ji chytne kolem pasu stejně jako mě a políbí ji stejně hluboce a s otevřenými ústy, jako to udělal před několika minutami se mnou. Dokonce zašeptá: „Tak moc jsi mi chyběla,“ úplně stejným tónem hlasu.

Co to má sakra být?

Na okamžik mě napadne, jestli jsem někdy vypadala tak hloupě a zmateně jako teď tahle brunetka. Tak zamilovaná a tak naivní.

Když se odtáhne od jejích úst, zhluboka si povzdechne. „Kylie, musím ti říct něco důležitého.“

„Ano?“ Odkopne boty. „O co jde?“

„Jsem nevěrný parchant a chodím s jednou buchtou ze střední.“ Čekám, až tohle vysloví a pustí mě ze skříně ven, abychom se mohli podivovat jeho lžím.

„Vím, že jsme to měli během posledních měsíců pořád ,nahoru a dolů‘,“ pronese, chytí ji za ruce a zadívá se jí do očí. „Chci ale, abys věděla, že jsem připravený na to, abychom zůstali ,nahoře‘, hodně jsem přemýšlel o tom, jak udělat tenhle Valentýn výjimečný… Mám tu jahody, šlehačku a koupil jsem pro tebe i speciální šampaňské.“

No, teda! Co to do háje –

„Ach, bože, a to jako vážně?“ Ukáže na červenou kabelku v nohou postele. Moji červenou kabelku. „Ta kabelka Coach je taky pro mě?“

„Ano, je.“ Odloží ji na podlahu. „Ale dám ti ji až později. Nejdřív mi dej pusu.“

Několikrát se štípnu, abych se ujistila, že si tuhle scénu jen nepředstavuju. Že se někde v průběhu mého dne vesmír náhodně nerozhodl vložit do něj bláznivou podzápletku, která zničí celý příběh.

Ale bolestivé štípance na mých zápěstích jsou skutečné, a čím déle sleduju Michaelovo chování – čím víc slyším stejných slov, jaká šeptal mně – přehrávají se mi zpomaleně před očima uplynulé měsíce našeho vztahu jako vysvětlivky.

Volal mi jen v noci a skoro nikdy nechtěl chodit na rande přes den, protože tvrdil: „Chci si tě udržet jen pro sebe.“ Raději se objevoval na mých trénincích místo toho, aby mě pozval k sobě.

I když na některé moje závody přišel, nikdy se mnou nebyl na slavnostních ceremoniálech. Čekal na mě na parkovišti, a vždycky parkoval až v té nejvzdálenější řadě.

Hloupá, hloupá holka.

Než jsem skončila s přehráváním všech vzpomínek, které mi potvrzovaly, že to se mnou nikdy nemyslel vážně, brunetka začala sténat a on pokrýval její hruď vlhkými polibky.

„Ach boooože, Michaeli,“ vydechne.

Kašlu na to.

Kopnu do dveří skříně, až se otevřou.

„Vážně, Michaeli? Chtěl jsi mě tu nechat hnít celou noc?“

Podívá se přes rameno a zalapá po dechu.

„Ehm… Kdo jsi?“ Brunetka si zakryje hruď polštářem. „A proč nás sakra šmíruješ ze skříně?“

„No páni,“ prohlásí Michael mrtvolným hlasem. „To je teda šok. Tohle je přítelkyně mého spolubydlícího. Vlastně bývalá přítelkyně. Myslím, že se ho tu snaží překvapit, nebo něco na ten způsob.“

Naprosto nevěřícně na něj zírám.

„Jsi to ty, že jo?“ Vysílá ke mně prosebný pohled.

„To fakt nejsem.“ Popadnu kabelku. „Mimochodem, tohle je moje kabelka Coach.“

Když mířím ke dveřím, podívám se na brunetku. „Chodím s ním už od ledna a málem jsem s ním dnes večer přišla o panenství. Taky tě podváděl.“

Nečekám na následky. Zabouchnu dveře a spěchám rovnou dolů po nouzovém schodišti.

Vlhký vítr Seattlu mě pleskne do tváře, jakmile otevřu dveře. Připomene mi, že jsem si u Michaela v pokoji nechala kabát.

Odmítám se vrátit, založím si ruce na prsou a jdu ke vchodu do budovy.

Když se dostanu do haly, vytáhnu telefon a otevřu aplikaci Uber. Nejbližší řidič je hodinu cesty daleko a za vzdálenost se platí povinný příplatek.

Zasténám a zavírám aplikaci. Pak procházím své kontakty a zastavím se u „táta“ a „máma“. Kdyby byli ještě naživu, s radostí bych se podvolila jejich lekcím na téma „tak moc jsi nás zklamala“ a výhružkami trestů po celou cestu domů. Do háje, klidně bych sama navrhla, aby mi dali až do konce roku domácí vězení.

Setřesu tyhle myšlenky a dál listuju seznamem – procházím jména svých trenérů, lidí z týmu a sousedů. Znám je všechny dobře, ale ne dost dobře na to, abych je mohla v tuhle hodinu žádat o laskavost.

Když se dostanu na konec seznamu, zbývá jen „Uff: Nafoukaný parchant,“ tedy Hayden Hunter, nejlepší kamarád mého bratra.

Už jen pohled na jeho jméno mě donutí obrátit oči v sloup.

Kdyby se někdy udělovala cena pro „Chlapa, který si myslí, že je božím darem pro ženy“, Hayden by ji s přehledem vyhrál každý rok. Aby toho nebylo málo, každá žena, která ho kdy viděla, by mu nadšeně dala svůj hlas a řekla by si, že má plné právo si to myslet.

Se svýma úžasnýma modrýma očima, kouzelnými tmavě hnědými vlasy a dokonale vyrýsovanou bradou, která je prakticky jako stvořená pro obálku časopisu GQ, je to rozhodně jeden z nejpřitažlivějších chlapů, jakého jsem kdy v životě viděla. Ruku na srdce. Ale jakmile otevře pusu a promluví, veškerá jeho přitažlivost jde okamžitě do háje.

Je to naprostá mužská kurva, která má na mého bratra strašlivý vliv, a budu až do nejdelší smrti litovat dne, kdy vstoupil do našich životů. Dne, kdy se stal Travisovým nejbližším přítelem a ze mě udělal úplné páté kolo u vozu.

Teď už musí mít nejmíň deset pohlavních chorob. Ne, dvacet.

Kliknu na jeho jméno a přečtu si naši nedávnou jednostrannou SMS konverzaci.

Uff: Nafoukaný parchant: Nechal jsem ti doma balíček. Je od Travise. Možná ti konečně poslal to, co potřebuješ: nějakou zatracenou vděčnost. Nemusíš děkovat za mou, mimochodem ZDARMA poskytnutou pomoc.

Uff: Nafoukaný parchant: Tvůj bratr chce, abys mu po večerním tréninku zavolala. Říká, že si nepřeje, abys byla venku po jedenácté, protože máš zítra dopoledne schůzku s reportéry z TIME a Skate World.

Uff: Nafoukaný parchant: Jak VIDÍM, čteš moje esemesky, Penelopo. Mohla bys mi sakra aspoň odpovědět?

Nikdy předtím jsem mu na žádnou zprávu neodpověděla a neměla jsem rozhodně zájem s tím teď začínat.

Znovu otevřu aplikaci Uber a rozhodnu se čekat tak dlouho, jak bude potřeba.

Radši zmrznu, než abych se musela zaobírat Haydenem…

ROZCHOD #1.5

TEN, KTERÝ ZNIČIL VALENTÝNA

Hayden

Tehdy

Travis: Čau. Je mi jasný, že ti teď zrovna někdo kouří péro, ale můžeš mi říct, co se děje s Penelopou? Je to už PĚT dní.

Travis: Už jsi předal šek jejímu trenérovi? Ty tři tisíce mi pořád leží na účtu.

Travis: Co je, kurva? Odpověz mi, Haydene. Jen se snažím zkontrolovat svou zatracenou sestru. Dělám, co můžu, abych se ujistil, že je o ni postaráno.

Jestli ti na ní tolik záleží, měl by ses vrátit domů…

Zatnu zuby, když si pročítám Travisovy poslední esemesky.

Je to teprve šest měsíců, co vyměnil studený déšť v Seattlu za horké léto v Las Vegas, ale s každou esemeskou, kterou mi pošle, mi to přijde spíš jako desetiletí.

Ráno po pohřbu svých rodičů položil na můj konferenční stolek výstřižek ze sportovního časopisu společně se seznamem nadepsaným „Věci, které je potřeba udělat pro Penelopu (Pen), zatímco budu pryč“.

Bez jakýchkoli emocí řekl: „Potřebuju soustředit všechnu energii na péči o Penelopu. Pokusím se uspět v MMA a pošlu co nejvíc peněz zpátky domů. Můžeš stále pracovat na své seznamovací aplikaci a pomáhat mi s ní na dálku, že?“

Ani nečekal na odpověď.

Vyzvedl tašku, odjel domů, aby tu novinku oznámil své sestře, a od té doby jsem ho neviděl.

Během jeho nepřítomnosti jsem se ocitl ve světě závodního krasobruslení a upřímně řečeno, dával jsem přednost dnům, kdy jsem o jeho existenci vůbec nevěděl. Dnům, kdy jsem nemusel vstávat za úsvitu a převážet Penelopu na a z desítek tréninků, kde se střídaly fráze jako „trojitá otočka na špičce“ nebo „dvojitý axel“, což nebyly věci, kterým bych rozuměl, protože jediné, co jsem měl do té doby společného s krasobruslením, bylo, když jsem se na něj díval v televizi v rámci olympijských her.

Už mě to kurevsky otravuje.

Vstávám z postele a dávám si pozor, abych nevzbudil ženu vedle sebe. Naše jediná noc – společně s jejím jménem – je dávno pryč, ale já nejsem ten typ chlapa, který by dopustil, aby se o tom dozvěděla.

Otevřu fixu, napíšu na zadní stranu obalu od hamburgeru „Dík za hezké chvíle – bylo to fajn“ a položím ho na noční stolek. Projdu kolem matrace, abych posbíral svoje oblečení.

Pak si natáhnu tričko, potichu popadnu klíče a nazouvám si boty. Dvakrát se ujistím, že jsem nic nezapomněl, a zamířím ven k autu.

Rychle přejíždím město a vjíždím na příjezdovou cestu k Travisovu domu, abych se ujistil, že „je o Penelopu postaráno.“

Lampy na verandě jasně svítí, ale zevnitř, z Penelopiny ložnice, žádné světlo nevychází.

Rozpačitě vytáhnu telefon a pošlu jí zprávu.

Já: Ahoj. Můžeš nahoře rozsvítit nebo zapnout televizi, abych se mohl přesvědčit, že jsi naživu? Tvůj bratr se chce ujistit, že jsi v pořádku.

Objeví se upozornění „zpráva přečtena“, ale nereaguje.

Pochopitelně.

Já: Čau, Travisi. Pen je v bezpečí doma. Právě jsem to zkontroloval. Říká, že ti zítra zavolá.

Travis: Díky, vážím si toho.

Travis: Jak se ti v poslední době daří? Jde ti ta seznamovací aplikace dobře?

Vím, že na mou práci kašle, takže se neobtěžuju odpovídat na jeho otázky.

Místo toho zavřu vlákno konverzace a odjíždím domů na celonoční šichtu. Když zapínám hudbu, na palubní desce se mi přes zapojený telefon objeví Penelopino jméno.

Zmáčknu Odmítnout.

Volá znovu.

Znovu mačkám Odmítnout.

Když najíždím na dálnici, volá mi potřetí.

„Co je, Penelopo?“ odpovídám. „Už jsem řekl tvému bratrovi, že jsi doma. Nemáš zač.“

„Já… nejsem doma.“ Zuby jí drkotají. „Vůbec ne.“

Vím, že bych se měl zeptat, kde je, ale pokračuju v jízdě a nechám mezi námi zavládnout ticho.

„Jsi tam ještě, Haydene?“ zeptá se.

„Čekám, až mi řekneš, proč mi sakra voláš ve tři hodiny ráno.“

„Potřebuju odvézt domů. Můžeš mě vyzvednout?“

„Už zas?“ Zajedu do nouzového pruhu. „Ty jsi zůstala na stadionu trénovat, nebo co?“

„Dva ožralové mi ukradli Uber a nejbližší další je dvě hodiny cesty,“ vyhne se odpovědi na mou otázku. „Můžu ti dát peníze na benzin, protože to mám docela daleko. Prosím.“

„Kde sakra jsi?“

„Na koleji Avis na Centrální univerzitě.“

Cože? Jsem si jistý, že jsem se přeslechl. „To je chlapecká kolej.“

„Vím o tom.“

„Tak co tam děláš takhle v noci?“

„Učila jsem se. S jedním klukem.“

„Jasně.“ Otočím vůz. Uvažuju, že ji požádám, aby zůstala na příjmu, dokud nepřijedu, ale nic jí sakra nedlužím. Ještě mi nikdy ani za žádnou pomoc nepoděkovala.

„Přijedeš pro mě?“ zjišťuje.

„Bohužel. Budu tam za třicet minut.“

Zavěsím a jedu o patnáct kilometrů v hodině pomaleji, než bych mohl.

Jen ať si počká.

Když přijíždím ke koleji Avis, vidím Penelopu, jak se hádá s ochrankou přes okna haly. Tváře má rudé jako řípa, vrtí hlavou ze strany na stranu a vypadá, jako by odmítala odejít.

Na nohou má stříbrné lodičky na jehlách a na sobě úzké červené šaty, které nenechávají na pochybách, že ať už sem přišla kvůli čemukoli, rozhodně to nebylo „učení“.

Několikrát zatroubím, čímž přeruším její hádku s ochrankou.

Vytrhne muži něco z kapsy a pak se rozběhne ven, hlídač jí ukáže vztyčený prostředníček.

Kde má sakra kabát?

Otevře dveře u spolujezdce a já zesílím topení v autě.

Když si zapíná bezpečnostní pás, nemůžu si nevšimnout, že jí po tvářích stékají slzy.

„Učení má být radost, nemá tě rozplakat.“ Vyjedu na silnici. „To byl tvůj kluk tak špatný v posteli?“

„Víš co?“ Otře si oči. „Můžeš mě na dálnici vysadit? Myslím, že si radši počkám na další Uber.“

„Pozdě.“ Ujistím se, že jsou dveře zamčené. „Ne že by mi do toho něco bylo, ale řekni mi, že jsi použila kondom.“

„Nic jsem nepoužila, jasný?“ Podívá se na mě. „Nic se totiž nestalo.“

„Tvoje šaty naznačují něco jiného.“

„Moje šaty jsou kostým, který jsem měla na závodech, ale klidně si je vyfoť. Jistě se už nemůžeš dočkat, až pošleš fotku Travisovi a všechno mu odvyprávíš.“

„Tvému bratrovi nebudu vyprávět ani prd.“ Pohlédnu na ni. „Tvůj sexuální život není jeho starost. A mně do něj taky nic není.“

„To je nejspíš ta nejchytřejší věc, kterou jsi mi kdy řekl.“

„Ne, to je nabídka, že ti seženu kondomy. Mám zastavit a nějaké ti přinést?“

„Jsi debil, nebo co? Právě jsem ti řekla, že se nic nestalo. A nestalo se to proto, že můj takzvaný přítel zničil Valentýna ve chvíli, kdy se objevila jeho skutečná přítelkyně z vejšky.“ Slova se jí řinula z úst proudem. „Celou tu dobu mě vodil za nos a já nemůžu uvěřit, že jsem byla tak naivní a mohla jsem si myslet, že by byl vysokoškolák někdy věrný středoškolačce. Že by mohl být hoden, aby byl můj první.“

Jo, tak tohle jsi rozhodně měla vědět.

„Chceš, abych ti poradil, jak to máš s klukama dělat do budoucna?“ zeptám se.

„Ha! To zrovna!“ Zavrtí hlavou. „Silně pochybuju, že bych někdy mohla potřebovat tvoji radu. Na druhou stranu, ve chvíli, kdy bych měla zájem chovat se jako kretén nebo šlapka, určitě se ti ozvu.“

„Nech mi zprávu na záznamníku.“ Zapnu hudbu, abych zabránil jakékoli další konverzaci.

Tentokrát jedu o patnáct kilometrů rychleji, než je povoleno, a ani nezastavuju na červenou.

Čím dřív ji vysadím, tím líp.

O dvacet minut později, když vjíždím na příjezdovou cestu k jejímu domu, podruhé toho večera zvažuju, že bych vystoupil a otevřel jí dveře. Dokud se nerozhlédnu a neuvidím, že právě mění v seznamu kontaktů moje jméno. Už tam nejsem jako „Uff: Nafoukaný parchant“.

Teď jsem „Nesympatický kretén (Už nikdy nevolat)“.

Na jednu stranu je to jisté zlepšení oproti „Zkurvený Hayden (Nenávidím ho)“ a „Určitě má syfilis“ z minulého týdne, ale pořád to není dost důstojné na to, abych si hrál na gentlemana.

„Tak fajn,“ řeknu. „Teď už můžeš vypadnout z mého auta. Vyzvednu tě v sobotu na trénink, pokud tedy nebudeš mít nového kamaráda na učení. Zkus si nejdřív ověřit, že nemá žádnou přítelkyni.“

„To je velká sviňárna,“ odpoví. „Dokonce i na tebe.“

„Věř mi, že dovedu říct mnohem horší věci.“ Ukážu na dveře. „Jen jeden z nás se během posledního půl roku pokoušel být milý. Pozor, nápověda: nebylas to ty. A dvojitá nápověda: po dnešním večeru to nebudu já.“

„Není třeba být milý, když jsi nedílnou součástí toho, proč Travis souhlasil s tím, že mě tu nechá,“ řekne. „Nikdy bych nepřijala žádnou radu od někoho, kdo má jako osobní motto ,Brácha je víc než štětka‘, nedává mi to žádný smysl.“

„Moje osobní motto není ,Brácha je víc než štětka‘.“ Nakloním se k ní a pootevřu dveře, protože se stále nemá k odchodu. „Možná jsem párkrát řekl ,jdi do píči‘, ale to se tě nijak netýká. A teď bych rád znovu zopakoval, že je čas, abys vypadla z mýho auta.“

„S radostí.“ Vystoupí z auta. „Musím si pospíšit a jít se rychle osprchovat, pro případ, že bych během jízdy chytila některou z tvých pohlavních chorob.“

„Víš co?“ Přestávám si hrát na hodného. „To je přesně ten důvod, proč tě tvůj přítel podvedl. Měl už dost těch tvých keců a vyptávání se na pohlavní choroby pokaždý, když na tebe jen dýchl. Vsadil bych se, že chtěl chodit s někým, kdo má představu o tom, do který díry mu strčí péro, a s někým, kdo nemá postavu dvanáctiletýho kluka.“

Čelist jí spadne až na zem.

„Dej mi vědět, jestli ti mám koupit knížku 100 + 1 otázek a odpovědí o sexu, až příště pojedu do Wallmartu. Jestli chceš, můžu ti tam vyznačit barevně ty nejdůležitější části o anatomii.“

„Jdi do prdele, Haydene.“ Zabouchne dveře auta.

Stáhnu okénko, protože mám najednou silnou potřebu mít poslední slovo. „Nemusíš děkovat za odvoz, Penelopo.“

„To fakt nemusím.“ Podívá se na mě. „A už ti nikdy nezavolám, abych tě požádala o další.“

„To zní víc než skvěle. Nikdy ti už nezvednu telefon v takhle pozdní hodinu.“

„Mezitím si zkus uklidit v autě. Smrdí to tu neukojenou frndou.“

„Jak to můžeš vědět? Vždyť tu svoji ani neumíš najít.“ Povytáhnu okénko, připravený odjet a nechat ji tam stát, ale začne pohybovat rty.

„Doufám, že s tou svojí seznamovací appkou vybouchneš a přijdeš o všechny prachy, který jsi do ní narval.“ Zadívá se mi zpříma do očí. „Nechápu, proč se zrovna ty snažíš o něco takovýho, když tvoje představa o vztazích je ošukat každou holku, kterou uvidíš. Ale tipuju, že právě proto ses za dva roky zatím nikam nedostal. Možná jsi měl přece jen radši zůstat na vejšce. Každý nemá na to být Mark Zuckerberg, obzvlášť ne ty.“

Několik vteřin se na sebe díváme.

Rozhodnu se, že v této hádce nebudu pokračovat, a couvám ven z příjezdové cesty. Jsem rozhodnutý zavolat hned ráno Travisovi a říct mu, že vypovídám naši dohodu.

Tahle „pomoc“ je daleko za hranicí povinnosti nejlepšího přítele a já už na to fakt nemám nervy.

S Penelopou jsem skončil.

O hodinu později procházím uličkou se sladkostmi v obchoďáku 7-Eleven, vyzbrojen energeťáky Monster a bonbony Skittles, které by mi měly stačit na to, abych přežil víkend u práce na seznamovací aplikaci.

Navzdory tomu, co říkala Penelopa, jsem za poslední roky nějaký pokrok udělal, jenom to jde pomalu.

Investoři o ni projevují zájem, ale všichni mi řekli „Chybí tomu srdce“, „Přijďte s tím, až budete mít jasno“ nebo „Je tam něco, co nedokážu tak úplně pobrat“.

Popadnu krabici s koblihami a mířím k pokladně. Když vytáhnu peněženku, zabzučí mi v telefonu esemeska.

Penelopa.

Travisova malá otravná sestra: Jen abys věděl, vůbec mě nemrzí nic z toho, co jsem ti řekla.

Já: Nápodobně.

Travisova malá otravná sestra : Můžu ti na chvilku zavolat?

Já: Proč?

Travisova malá otravná sestra: Kvůli té radě ohledně rozchodu, kterou jsi mi nabízel. Chtěla bych ji slyšet.

Já: Už nemám zájem ti ji dávat. Zavolej Travisovi a vyžádej si nějakou od něj. Jsem si jistý, že bude rád, když se dozví, že máš přítele.

Travisova malá otravná sestra: *emotikon zdvižený prostředník* *emotikon zvracení* *gif vyhul si* Že jsem to vůbec zkoušela. Počkám si, až se vzbudí některá moje kamarádka.

Já: Když máš „kamarádky“, proč jsi jednu z nich nepožádala, aby tě dneska večer vyzvedla?

Neodpovídá, a i když jsem připraven ukončit komunikaci s ní jednou provždy, nemůžu si pomoct a musím myslet na to, proč nezavolala někomu jinému. Proč mě nikdy během uplynulých měsíců nepožádala, abych ji zavezl k někomu domů nebo třeba do kina, kamkoli, co nesouviselo s krasobruslením.

Mezi dvanáctihodinovými tréninky a doučováním chodila do školy jen párkrát v týdnu, aby si vyzvedla testy a odevzdala úkoly.

Něco mi zjevně musí unikat.

Když se dostanu k autu, otevřu přihrádku a prohrabávám se v papírech, abych našel Travisovy „Věci, které je potřeba udělat pro Penelopu (Pen), zatímco budu pryč“.

Na zadní straně je řádek, označený číslem 13, který jsem předtím přehlédl. Teď ale vyloženě bije do očí.

Pomoz jí najít nějaké přátele.

Její nejlepší kámoška / trenérka / a všechno ostatní

byla máma. Vím, že to bude těžký, ale mohl bys ji představit *holkám* ze svýho pracovního týmu?

Nemá ani jednu kamarádku.

Ignoruju hlas svého zdravého úsudku a odpovím jí na esemesku.

Já: Dávám ti dvě minuty. Zavolej mi kdykoli.

Telefon zazvoní okamžitě.

„Moje rada je úplně prostinká,“ přejdu rovnou k věci. „Kluk, kterýmu na tobě fakt záleží – zvlášť kluk, co bydlí na koleji – tě na Valentýna nepozve k sobě do pokoje. Ani v žádný jiný významný večer. Snažil by se vyvinout větší úsilí než tohle.“

„Chceš říct, že by se mě zeptal, jestli může jít ke mně domů?“

„Ne, on by…“ Odmlčím se a pečlivě volím další slova. „Jsi panna, že?“

„Teda, čistě technicky vzato. S pár kluky jsem už chodila a dělali jsme spolu…“

„Nechci slyšet zbytek té věty,“ přeruším ji. „Nikdy v životě. Zůstaneme při tom, že jsi panna, jo?“

„Jo.“

„Takže, kdyby tě tenhle konkrétní kluk opravdu chtěl, snažil by se pro tebe udělat tvoje poprvé mnohem výjimečnější. Pozval tě na dobrou večeři?“

„Vzal mě do Burger Kingu.“

„A co rezervace na pěknou snídani na zítřek?“

„Říkal, že mě vezme do Starbucksu.“ Mluví tichým hlasem. „Na dnešní večer měl šampaňské a jahody, ale…“

„To nejspíš koupil v obchoďáku v akci ,Valentýn pro tvoji holku‘,“ odpovím. „Prodávají to hrozně levně, protože jeden ze spolumajitelů vlastní lihovar. Nebo to tak aspoň bývalo v době, kdy jsem tam chodil nakupovat já.“

„Ach.“

„Jo, ach.“ Nastartuju motor. „Neber hned každýho kluka, se kterým začneš chodit, za slovo. Máš za sebou už dost sraček a žádnýmu z těch kluků tady nemůžeš věřit.“

„Myslíš klukům, jako jsi ty?“

„Jo, přesně tak,“ odpovím. „Klukům, jako jsem já. Ber to jako radu od někoho, kdo tuhle hru dokonale ovládá a nemá v úmyslu hned tak odejít do penze.“

„Týjo.“ Zlehka se zasměje. „Díky moc, Haydene.“

„Nemáš zač. Čau.“ Ukončím hovor a chystám se vypnout telefon, ale zavolá znovu.

„Poslyš,“ řeknu do telefonu, „to je fakt všechno, co ti můžu poradit.“

„Volám, protože pro tebe něco mám,“ opáčí. „Potřebuješ pro svoji appku lepší název a webovky. To je největší část toho, co jí chybí.“

„Cože?“

„Tvojí seznamovací appce. Potřebuje jiný název a elegantnější web. Slyšela jsem to od svého fyzioterapeuta, používá ji.“

Mlčím.

„Jsi tam?“ zeptá se.

„Jo.“ Odkašlu si. „Takže podle tebe název ,Hořím pro tebe‘ nefunguje?“

„Ne. Leda bys nabízel žhavý sex.“ Podle hlasu poznám, že se usmívá. „O tom bys toho mohl vědět docela dost, že?“

„Po dnešním večeru si zablokuju tvoje číslo.“

„Když už mluvíme o dalších věcech, které nefungují,“ pokračuje v hovoru, „,ohodnoťte nejlepší tipy‘ je úplně na prd. Jo, a taky ,Malý černý notes‘, kde si lidi mají zapisovat svoje úspěchy v dobývání. To je tak nechutná funkce, že se mi udělá špatně pokaždý, když ji vidím.“

„Zdá se, že toho tvůj fyzioterapeut ví o mojí appce docela dost.“

„Přeje ti, abys s ní neuspěl.“

„Chápu.“ Usměju se. „Za chvíli jedu zpátky do města, tvým směrem. Nevadilo by ti, kdybych se u tebe zastavil a získal nějakou další zpětnou vazbu od tvého fyzioterapeuta?“

„Vadilo, samozřejmě,“ ucedí. „Ale jestli chceš další pomoc, měl bys mi výměnou za moje rady přivézt bagel a kafe. A taky bys měl vědět, že tebou budu vždycky do hloubi duše pohrdat a tohle je jenom jednorázová záležitost.“

„Buď si jistá, že tohle pro mě není žádná novinka,“ ušklíbnu se. „Tohle je naposledy, kdy trávím tolik volného času povídáním s tebou.“

„To je ,ano‘, nebo ,ne‘ na ten bagel?“

„Je to ,popřemýšlím o tom‘.“ Zavěsím a chvíli váhám, než jí pošlu esemesku.

Já: Česnekový, se šunkou nebo se sýrem?

Travisova malá otravná sestra: Se šunkou a se sýrem.

Travisova malá otravná sestra: A taky, ehm… protože tohle je naposledy, co jsme na sebe milí *přemýšlející emotikon* Až ti poradím, mohl bys ještě poradit ty mně? Ohledně těch rozchodů?

Neodpovídám na to.

Ta poslední věc, kterou po dnešním večeru ve svém životě potřebuju, je víc Penelopy. Ve chvíli, kdy mi řekne svůj názor na appku, trvám na tom, abychom se vrátili k výchozímu stavu.

A pak zavolám Travisovi, aby mě téhle dohody zbavil.

Vyhledám nejbližší obchod s bagely a mezitím mi pošle další esemesku.

Travisova malá otravná sestra: Ten kluk, se kterým jsem dneska byla, mi právě napsal, že ho to mrzí a že se se mnou chce sejít a napravit to. Samozřejmě to už nejde, ale mohla bych se s ním dál kamarádit? Třeba jen proto, aby mohl chodit na moje závody?

Vyjedu na silnici a zavolám jí.

„Takže?“ ozve se do telefonu.

„V žádným případě se s ním nemůžeš stýkat,“ řeknu. „Přečti mi, co přesně ti napsal.“

„Teď?“

„Teď hned.“

Tehdy jsem to nevěděl a nikdy bych tomu ani nevěřil, ale tenhle okamžik, když jsem jí dal radu ohledně rozchodu, byla první noc, kdy začalo naše přátelství.

Ačkoli jsem se tomu bránil, přátelství s Penelopou se nakonec stalo tím nejlepším přátelstvím, jaké jsem kdy v životě zažil.

Ha.

No prosím.

Poradím jí, poznamenám si rady ohledně appky a pak se zas s lehkostí vrátím k naší předchozí rutině.

Jízdy na její tréninky jsou opět mlčenlivé. Moje zprávy označí jako „přečtené“, ale nechává je bez odpovědi.

Ve výjimečných případech, když něco řeknu, není to nic víc než „gratuluju k dalšímu vítězství“, když se se svým bruslením ocitne na vrcholu bodovací tabulky všech rozhodčích.

Jediný rozdíl je v tom, že už mezi námi není žádné nenávistné napětí. Jo, to a taky se teď v jejím telefonu jmenuju jen „Prostě Hayden“.

Rozchod č. 3

TEN, KTERÝ CHTĚL TROJKU

(Rozchod č. 2 byl „Ten, který chtěl, abych mu říkala taťko“, ale raději budu předstírat, že se nic takového nikdy nestalo…)

Penelopa

Tehdy

Při neexistenci reálných kamarádek je jeden z největších problémů to, že se ohledně osobního života včetně randění musíte spoléhat na influencery na Instagramu a YouTube.

Moje máma mi ukázala, jak se mám líčit – a díky své úctyhodné krasobruslařské kariéře i to, jak být vytrvalá a nejlepší, pokud jde o sport, ale co se týče kluků?

Jediná rada, kterou mi v tomhle směru dala, byla: „Prostě nikdy nechoď na rande s nikým, kdo je jako tvůj bratr… nebo jako ten Hayden Hunter.“

Toť vše.

Jsem proto docela vděčná, že se se mnou Kayla Lilithová, třetí nejlepší krasobruslařka v zemi a moje kolegyně z tréninků, začala kamarádit.

Po intenzivní baletní průpravě, mezi rozcvičkami na protažení a během ranních běhů mě pomalu vtáhla do svého života.

Ona ostatně může i za to, že nebezpečně riskuju – zase – a stojím v sobotu večer před domem svého přítele Brodyho.

Řekla jsem jí sice, že nejsem moc na večírky, ani na ty, které pořádá on, ale trvala na tom, že se tam mám ukázat a probrat s ním jeho „nedostatečnou komunikaci“. No a pak mi navrhla, že bychom konečně měli mít sex.

„Říkalas, že se poslední dobou pořád hádáte, ne? Tak tam jdi a řekni mu na rovinu, co tě udělá šťastnou. Budu tam, a když to bude potřeba, podpořím tě.“

Než otevřu dveře, uhladím si ještě rukama šaty.

Dům přímo přetéká studenty s červenými kelímky v rukou a ve vzduchu je cítit alkohol, pot a tráva.

Zahlédnu ho, jak stojí na balkoně a mluví se svým spolubydlícím, ale v cestě mi stojí hejno holek.

Všechny se točí kolem nějakého kluka v černé kožené bundě. Kluka, který má dokonale vyrýsovanou bradu, oslnivě bílý úsměv a… je to Hayden.

A do prdele.

Jeho modré oči se náhle setkají s mými a nakloní hlavu stranou.

Před několika hodinami mě vysadil na kluzišti a předpokládám, že počítá s tím, že mě tam o půlnoci zase vyzvedne.

Otočím hlavu a zamířím ke stolu s punčem.

Popadnu červený kelímek a naplním ho až po okraj. Rychle ho vypiju až do dna, jako by to měl být lektvar neviditelnosti.

Pak ho naplním ještě jednou.

„Takže ses nakonec rozhodla přijít?“ Brody mě políbí zezadu na krk a chytí mě za boky. „Jsem moc rád, že ses tu objevila.“

„Já taky.“ Otočím se a on mě dlouze políbí.

Stiskne mi dlaň a odvádí mě do chodby, dál od davu.

„Ano.“

Zmateně povytáhnu obočí.

„Je to otázka důvěry, že?“

„S kým?“