Date: 2022-04-28T10:13:14+00:00
Description: Partia kamarátov si počas pandémie zaumieni, že päťdesiatku toho najstaršieho treba osláviť na chate. Dobrá nálada sa vytratí už počas cesty, keď vysvitne, že organizátor medzi nich zavolal aj čudáka, ktorý im bol v detstve dobrý len ako objekt šikany. Atmosféra zhustne po príchode na chatu odrezanú od sveta. Keď ráno nájdu jedného z nich mŕtveho, je ťažké odpovedať na vynárajúce sa otázky. Desivé tajomstvá minulosti vyliezajú na povrch a oni si uvedomujú, že nikdy neboli takí kamaráti, ako si mysleli.

Kladivo

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na

www.lindeni.sk
www.albatrosmedia.sk

Peter Derňár

Kladivo – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Venujem mojim celoživotným kamarátom, bez ktorých si neviem predstaviť detstvo, dospievanie, súčasnosť a raz ani starobu: Igorovi, Mariánovi, Zdenovi, Andrejovi, Richardovi, Martinovi, ešte jednému Martinovi a adoptovanej dvojici Štefanovi s Vladom.

Všetky mená, postavy a udalosti sú výplodom autorovej fantázie. Akákoľvek podobnosť so skutočnými udalosťami a žijúcimi či nežijúcimi osobami je náhodná.

Prológ

V snehovom záveji polosedel, poločupel nahý muž. Klepalo ho tak, že každú chvíľu sa mohol zvaliť, kamkoľvek by ho zemská príťažlivosť nasmerovala. Držal sa však zo všetkých síl, prisatý bol na živote ako kliešť, dokonca dvíhal hlavu v úpornej snahe pozrieť sa do očí tomu druhému, ktorý sa nad ním týčil. Konečne našiel dve úzke štrbiny uprostred čiernej kukly. Okná do duše tohto tvora zívali prázdnotou. Inventúra. Svedomito vykradnuté. Chlap naňho pozeral bez najmenšej emócie ako na vec, možno trochu zaujímavý predmet alebo málo lákavú korisť. Utratiť a nechať tak. Možno by sa so situáciou lepšie vyrovnal, keby z chlapa, ktorý ho šikovne zajal, sálala zloba či nenávisť. Doteraz netušil, že by v ňom panický strach mohol vyvolať skôr absolútny nedostatok... Citov? Všetkého? Človečenstva?

Povetrím čosi krátko zasvišťalo. Kladivo. Koleno. Bolesť. Zavytie.

Prečo? Vyhŕkli mu slzy. Nechápal, prečo mu to robí. Nemalo to byť takto... Nemal ho predsa mučiť.

„Pre... Prečo?“ vytlačil namáhavo cez poskakujúce pery a drkotajúce zuby.

Chlap sa naňho so záujmom pozrel. Hlavu mierne nahol na bok ako nejaký prerastený holub.

„Prečo?“ zopakoval zbytočne a potom pochopil. Chce sa s ním pohrať. Zabaviť sa tak, ako to má najradšej, a smrť úplne na záver udeliť ako výsadu. Ako odmenu za dobrú šou.

Posunul sa tak, aby si poranené koleno zaboril do snehu. Chlad pomaly prestával cítiť, bol to jeho najmenší problém. Veď má ešte druhé koleno, kopu ďalších kĺbov, kostí, kostičiek a mäkkých miest. Bude to dlhá noc. Ako sa vraví, rýchlu smrť si treba zaslúžiť a on zjavne spravil v živote priveľa chýb, prešľapov, zákerností a podrazov. Musel sa uškrnúť. Nie, on z tohto sveta odíde v nekonečných slučkách agónie. Hovoril mu to prázdnym pohľadom tvor, ktorý ho mal úplne vo svojich rukách. Neusmial sa náhodou pred chvíľkou, keď pravačku s kladivom zľahka napriahol k ďalšiemu úderu?

1

Kúsok od pustej dedinskej stanice stál vysoký chlap. Nervózne pozeral ponad koľaje, slabošská brada mu poskakovala, keď si šomral popod nos nadávky. Nemal ako zistiť, koľko je hodín, a tak v mysli preklínal toho idiota, ktorý vymyslel, že na chatu sa pôjde bez mobilov. Vraj zo solidarity so Stanleym. Vraj ako za starých dobrých čias. Retro výlet. Romantika. Pche...

Mohol síce podísť tých pár metrov pod veľký nápis Palárikovo, tam určite nejaká časomiera bola, no nechcelo sa mu. Namiesto toho dvakrát poskočil, aby sa zahrial, a spontánne plánoval pridať aj dva drepy. V poslednej chvíli si to rozmyslel. Čo ak ho niekto pozoruje? Radšej zaťal pestované nechty do dlaní a tie zatlačil ešte hlbšie do vreciek vetrovky, pod ktorú sa mu tlačilo mrchavé marcové ráno.

Konečne! Na vzdialenom železničnom priecestí sa objavila známa modrá Octavia. Keď sa priblížila, za čelným sklom identifikoval dvojicu starých kamarátov, bratov Martina a Igora Rovenských.

„Kde ste toľko, smradi?!“ zakričal namiesto pozdravu, ešte prv než auto celkom zastalo. Zároveň sa otvorili zadné dvere, z ktorých takmer vypadol ďalší člen partie, Karol Masár, prezývaný neoriginálne Masár.

„Nazdááár, Spisovateľ!“ privítal ho rozjarene a kým k nemu pristúpil s natrčenou dlaňou, predbehol ho závan marhuľovice. Alebo slivovice?

„Ježišmárja, ty ideš s nami?“ neochotne mu stisol mozoľnatú dlaň a potlačil chuť utrieť si ruku do vreckovky. „Kokso, Masár, ešte nie je ani deväť hodín,“ pokúsil sa moralizovať ohľadom alkoholu. „Teda, koľko je hodín?“ obrátil sa vzápätí k šoférovi Martinovi, ktorý už tiež vystúpil, o poznanie elegantnejšie ako starší člen posádky. „To bol zase nápad! Že bez mobilov... Akože, vôbec mi neprekáža, že ma nebude obháňať pani manželka, ale hodinky nenosím dvadsať rokov... Teraz som zistil, že v čase sa bez mobilu nezorientujem.“

„Pohoda, Radko,“ usmial sa Martin, nevšímajúc si kamarátove ponosy. Bral to ako súčasť jeho DNA – sťažovať sa, hundrať, šomrať, nadávať, všetkých obviňovať a komandovať. Nikto nie je dokonalý. Podali si ruky, pridali potľapkanie po chrbtoch, to sa k nim už pridal aj Martinov mladší, no o kus vyšší, charizmatickejší a svetlovlasejší brat Igor, s ktorým sa rituál zopakoval.

„Čo cesta?“ spýtal sa Igor a Rado aj z jeho dychu zacítil domácu.

„Strašné voľačo tieto chýrne slovenské železnice! Kosa, špina, smrad, meškalo to,“ zhodnotil Rado alias Spisovateľ a s výčitkou sa pozrel práve na Martina, ktorý s tým nemal nič spoločné, akurát robil výpravcu na malej stanici kúsok od Štúrova.

„A čo si neprišiel autom? Prečo si sa trepal z Bratislavy osobákom?“ vrátil mu výpravca požičané, no bez agresívneho podtónu. Dobrácke, vždy trochu ustarané oči radšej rýchlo zabodol do zeme, aby to nedajbože nevyzeralo, že sa chce hádať.

„No, veď lacnejšie je to takto... aj ekologickejšie,“ rýchlo sa opravil Rado pomysliac si na svoju neutešenú ekonomickú situáciu. Ako jazykový redaktor v knižnom vydavateľstve nezarábal úplne tragicky, no na hlavné mesto žalostne málo. Keď v tridsiatke vydal prvý román, netušil, že bude zároveň posledný. Dúfal, že ho v pravidelných intervaloch budú nasledovať ďalšie a privyrobí si takto pár tisíc ročne. Rojko...

„Nepindaj a daj si!“ vytrhol ho z neveselých úvah Masár, vyloviac z vnútorného vrecka ploskačku.

„Daj pokoj,“ odbil ho zhnusene Rado, predstavujúc si Masárove uslintané pery pevne obopínajúce ústie plechovej fľaštičky.

„Tak pivečko?“ uškrnul sa Masár a už sa aj obracal k autu, že dodá. Čiperný ako vždy, v dobrej nálade, akoby svet bol jeden nikdy sa nekončiaci žúr.

„Ani bohovi, šťal by som celú cestu... Poďme už radšej, lebo som fakt vymrznutý,“ zobral zo zeme cestovnú tašku a pohol sa ku kufru.

„To ani neskúšaj,“ zastavil ho Igor, ktorý využil Masárovu ponuku a štedro si logol z ploskačky ani v najmenšom sa nezaujímajúc o nejaké kamarátove zaschnuté grinty. „Sme plní. Daj si to medzi vás dozadu,“ pokrčil plecami a utrel si pôžitkárske ústa.

„Ako plní?“ nechápal Rado, no rýchlo sa nemotorne súkal aj s taškou dnu. „ Ste len traja, máš oktávku... Ktorú, ako vidím, zase šoféruje tvoj brat...“ uškrnul sa na Martina, pretože mu bolo jasné, že toto dnes nebol Igorov prvý dúšok. Ani druhý. No aby si chlapec priznal, že je alkáč, to nehrozí... Škoda ho, fešák, rodinu má, dobrú robotu.

„Tuto Karči si obsadil kufor,“ vysvetlil Martin, ktorý medzitým naštartoval a obrátil auto smerom k najbližšej diaľnici. „Nechce povedať, čo to tam všetko natrepal,“ dodal šofér s dobráckym úsmevom, aby bolo jasné, že sa naňho vôbec nehnevá.

„Žrádlo chlapci. Veľa žrádla!“ záhadne prehodil Karol alias Masár a pohodlne sa vyvalil na sedadlo za šoféra. Čakala ich dlhá cesta. Ani netušili, aká dlhá...

„Chlape, ale v debničke?“ pridal sa Igor. „Nemysli si, dobre som videl, čo to tam vláčiš. Tváril sa pri tom ako tajný agent!“ uchechtol sa. „Dúfam, že mi to tam nezadrbeš nejakou mastnotou!“

„Pokoj. Nechajte sa prekvapiť, sopláci. Päťdesiatku mám len raz za život, nie ako svadbu,“ rozrehotal sa na vlastnom vtipe dvakrát rozvedený otec štyroch detí, z ktorých s ním žiadne nekomunikovalo. Vedia prečo... „No a sľúbil som vám oslavu, na ktorú nikdy nezabudnete! A na tú treba proviant. Čo myslíte, že vám dám chlípať vifonky a na špagety morca-dellu?“ rozrehlil sa ešte viac. „A Igorko, navyše v tom ideme spolu, dve jubileá za cenu jedného,“ buchol po prednom sedadle až spolu-oslávenca, mladšieho presne o dvadsať rokov, hodilo dopredu.

„Nie, Masár,“ obrátil sa k nemu ten s natrčenou rukou, v ktorej mu hneď pristála ploskačka. „Toto budú tri jubileá za cenu jedného,“ logol si. „Aj Duško by mal tridsať,“ povedal tichšie, pozerajúc zamyslene niekam dopredu. „Kokso, zostarli sme... Ktovie, či by vyzeral ako ja...“

Nastalo trápne ticho, v ktorom Martin vyhľadal v späťáku Rada. Nikdy nevedeli, ako na to reagovať. Zistili, že nemá zmysel Igora chlácholiť, nemá zmysel zdieľať s ním žiaľ ani hnev z toho, že jeho dvojča za nešťastných okolností odišlo z tohto sveta už po trápnych dvoch odžitých rokoch. Strašne málo. Strašne nespravodlivé. Hodnú chvíľu preto všetci mlčali, šokujúco držal hubu aj Masár. Igor bol v tomto, a nielen v tom, prepinák. Zo sekundy na sekundu sa z rozjareného chlapa plného energie stal vyhasnutý depkár alebo agresívny bitkár schopný udrieť. Z fajn chalana na hovädo za pol sekundy...

×

Keď si Rado po pár kilometroch všimol, že sa Igor konečne vrátil z diaľav minulosti a zaostril na svoje pivo, ozval sa s tým, čo mu nedalo pokoja.

„No a kde dáme nákup? Stojíme v Tescu v Poprade, nie?“ nadhodil prakticky, opierajúc sa lakťom o tašku, pre ktorú neostalo miesto v kufri.

„Žiadne starosti, kámo,“ chlácholil ho Martin. „O to sa postará druhá posádka. Práve teraz...“ pozrel na hodinky, ktoré na rozdiel od ostatných vlastnil. „Tak nie, už určite nakúpili mäso v Šuranoch, no a zvyšok, ako si povedal, v Poprade. Majú miesto, žiadne strachy, Olino zobral avensisku.“

„A keby aj nemali, pohoda, vystačíme si s tým, čo som nabalil,“ mávol rukou Masár a chlipol si z plechovky, ktorá nebezpečne balansovala v jednom z odkladacích priestorov určených na iný typ fľaše. S Igorom od rána praktizovali nebezpečnú kombináciu pivo – tvrdé.

„Najprv sa ale stretávame na benzínke za Nitrou ako vždy, nie?“ ignoroval ho Rado a Martin len pokýval hlavou.

„Nahovno ste nakombinovali posádky, chlapci. Mali sme brať Vila...“ Rado stále nemal pokoja a ani zďaleka mu nešlo len o to, že tichý Vilo by bol neporovnateľne príjemnejší spolucestujúci ako Masár.

„Nedramatizuj,“ schladil ho Igor tušiac, o čom hovorí.

„Čo nedramatizuj? Keď nás budú na benzínke čakať celí krvaví, tak uvidíš.“

„Na chate budeme aj tak všetci spolu,“ prakticky zhodnotil situáciu Martin, hoci v duchu zdieľal Radove obavy.

„Ale tam si môžu Vilo so Stanleym držať odstup. Takto napchaní sami celé hodiny v jednom aute...“

„Veď je tam s nimi aj Oliver,“ nedal sa Martin.

„Ale, prosím ťa!“ odfrkol si Rado. „Jedno slovo na sto kilometrov aj to len preto, aby ním pritakal svojmu najskvelejšiemu staršiemu bratovi. Ten Stanleymu akurát tak pomôže držať chudáka Vila, keď mu bude boxovať do brucha.“

„Nekecaj,“ štuchol doňho Masár. „Vilo by ich oboch dal dole jednou rukou. Chlapec je ako z ocele. Asi v tej autodielni nemajú stroje a všetko musí robiť ručne,“ uchechtol sa spokojne.

Rado jeho poznámku zase odignoroval. Prešlo pár minút a mal ho po krk. Zamyslel sa, pokrútil hlavou.

„Myslíte, že to Stanley už vie? Alebo spýtam sa inak,“ vzdychol si. „Naozaj sú Vilo s Lenkou spolu? Akože úplne spolu, alebo sa len sem-tam dlhšie zarozprávajú, keď sa náhodou stretnú na ulici?“

„Ty si dobrý,“ vyprskol Igor a po vzore Masára si poriadne logol z piva, ktoré nepúšťal z ruky. „Hádam sa bavíme o tvojej sestre, nie? Ty by si mal vedieť, či tá stará láska nezhrdzavela.“

„Hovno viem... Vy si všetci žijete na jednej palárikovskej kôpke.“

„Pekný brat! Ale ja viem. Predtým ako šla Aďa na materskú, nejaký čas robili spolu s Lenkou,“ obzrel sa dozadu, či sa to k Radovi dostalo. Dostalo, Lenka s Igorovou frajerkou, teraz už matkou jeho polročnej dcérky, pracovala ako sestrička v novozámockej nemocnici. A ako röntgenológ tam pracoval aj Igor, takže bol tiež pri zdroji.

„No a keď baby spolu ťahajú nočné...,“ pokračoval ten, keď si ústa opäť ovlažil pivom. „Skrátka, povedali si všetko. Navyše tam Vila furt vidím. Piatok, sviatok, ráno, večer. Niekedy ju berie do roboty, niekedy domov. Už len to, ako na seba pozerajú. Chlape, ja svoju Aďku milujem, ale takto som sa na ňu nikdy nepozeral...“

„Takže sú spolu...“ pokrútil hlavou Rado. „To bude prúser.“ Zrazu mal aj on obrovskú chuť napiť sa.

×

Nejaký čas sa viezli v tichu, každý so svojimi myšlienkami. Sledovali okolité polia a holé stromy, prebúdzajúce sa južanské dedinky, dobre známu krajinu, ktorá bola pripravená privítať jar. Verili, že tam, kam idú, bude ešte aspoň chlp zimnej atmosféry. Igor si chlipkal piva, Martin si pohmkával melódiu, ktorá potichu znela v rádiu, Rado si neuvedomoval, že opäť krúti hlavou v neblahej predtuche, že na chate bude svedkom nepríjemnej konfrontácie. Navyše ako starší brat ženy, ktorá stojí od nepamäti medzi jeho dvoma dobrými kamarátmi, bude do nej vtiahnutý proti svojej vôli. Život je sviňa.

„O čom to točíte?“ prelomil ticho neprimerane nahlas Masár, ktorý do partie prikvitol ako posledný len pred pár rokmi a neovládal jej históriu vrátane skrytých nášľapných mín. Keď sa po najťažšej etape svojho života presťahoval na slepú palárikovskú ulicu, len pár domov od Martina, karty v partii, do ktorej ho dotiahol priateľský výpravca, boli skrátka dávno, pradávno rozdané.

Keďže všetci medzičasom zabudli tému rozhovoru, Masár začal ešte raz: „Čo to tu dramatizujete? Vilo a Anglán majú nejaký problém? Kvôli Lenke?“

„Ale nič...“ snažil sa ho odbiť Rado, Masár bol ten posledný, komu by to chcel vysvetľovať. Práve Rado mal najväčší problém akceptovať výstredného trochu staršieho chlapa s minulosťou i prítomnosťou plnou násilia, ktoré ho na nejaký čas priviedlo aj za mreže. Nehovoriac o jeho primitívnom zmysle pre humor a extrovertnej povahe nútiacej ho byť stále v centre pozornosti.

„Čo nič?“ nedal sa Masár, keďže čo-to predsa len vedel. „A čo keď Vilo súloží s tvojou segrou, s ktorou predtým súložil Stanley? Šak normálka,“ zhodnotil rýchlo.

„Je to zložitejšie,“ rýchlo sa do toho vložil Martin, keďže mal v partii dve základné poslania: držať ju desaťročia pokope a obrusovať konflikty hneď v zárodku. „Lenka bola najprv s Vilom. Ešte ako tínedžeri.“

„Možno už ako deti,“ pritakal Igor.

„Akože veľká láska, tuto pán Spisovateľ by napísal, že osudová,“ usmial sa cez spätné zrkadlo na Rada. „No potom sa to medzi nimi nejako pokašľalo. Lenka išla študovať medicínu do Bratislavy...“

„A zrazu bola Lenka so Stanleym. A bola tehotná. Ani nevieme ako, a slopali sme na ich svadbe, kde Vilo vyzeral, akoby mu nejaký šikovný ultra sadistický doktor vyoperoval mozog, srdce, akoby mu z tela vyškriabal všetky emócie a akékoľvek ľudské prejavy okrem dýchania,“ pomáhal teraz už rozčúlene aj Rado. „Potom sa narodil malý Stanko, segra sa vysrala na medicínu a po čase mladá rodinka odišla do Anglicka. Vraj dočasne, niečo si zarobiť, ale nám bolo jasné, že to bol celé Stanleyho nápad.“

„Chcel zdrhnúť pred starým,“ pokýval hlavou Igor. „Pred fotrom. Totálny magor, otrokár. Ako decká sme sa ani čerta tak nebáli ako jeho. Mlátil ich ako žito, po nás len kukal tými svojimi strašidelnými očami.“

„Ani za svet by sme sa k nim nešli hrať, niežeby nás Stanley s Olinom volali...“ vrátil sa do minulosti aj Martin.

„No a v tom Anglicku sa hneď celkom slušne chytili,“ vrátil sa pre zmenu k téme Rado. „Stanley varil, ona opatrovala deti... A potom sa... Koľko je to už? Päť rokov? Štyri?“

Martin s Igorom súhlasne pokývali hlavami.

„Potom sa Lenči vrátila z Anglicka aj so synom, lebo pochopila, že Stanley si pod slovom dočasne predstavoval niečo úplne iné ako ona. Pochopila, chúďa dievča, aj to, že Stanley ešte o chlp viac ako ju miluje prachy. Veľa prachov! Treba uznať, že to tam nenormálne rozbehol. Veď vieš, už dávno nevarí,“ obrátil sa k Masárovi, „ale sprostredkúva robotu iným Slovákom v Londýne a okolí. Veľký pán,“ dodal zatrpknuto a v aute bolo chvíľu počuť len pradenie motora.

„Nemáš pravdu,“ ozval sa zrazu Martin.

„V čom?“ nechápal Rado.

„V tom, že Stanley viac miluje prachy ako Lenku...“ Videli, ako krúti hlavou. „Je do nej stále rovnako zbláznený, ako keď mal sedem, sedemnásť alebo dvadsaťsedem. Nechajte si to pre seba, chalani, akože vážne, držte o tom hubu... On rozmýšľa, že sa sem kvôli nej vráti. Aj teraz prišiel hlavne kvôli nej...“

„No pŕŕŕ,“ snáď hlavne kvôli mojej oslave!“ zahučal Masár, no rýchlo sa spamätal, pobúchal Igora po pleci a dodal: „Aj kvôli tvojej... A Duškovej, samozrejme,“ žmurkol na Rada, keď si myslel, že Igor sa nedíva.

Ten len pokýval hlavou. Medzičasom načal ďalšie pivo.

„Ja som si myslel, že z Londýna zdrhol pred koronou...“ vrátil sa k téme Rado. „Tam je to vraj riadne husté. Navyše mu odtiaľ vyhadzujú tých jeho robošov a brigádujúcich študentíkov,“ zachechtal sa spokojne.

„Chrípočka!“ mávol rukou Masár. „Stačí toto,“ ukázal na ploskačku, do ktorej sa teraz pokúšal nemotorne preliať číru aromatickú tekutinu z fľaše, ktorú vytiahol odkiaľsi spod vodičovho sedadla.

„Načo to prelievaš?“ odfrkol si Rado, keď ho v nose zaštípala rozliata marhuľovica. Alebo slivovica?

„Takto je to štýlovejšie,“ usmial sa Masár a s pôžitkom si oblizol mokrý ukazovák s dlhým špinavým nechtom.

Rado len zhnusene pokrútil hlavou a vzdychol si.

„Lenka sa k nemu nikdy nevráti. Neexistuje! Navyše, keď je zase s Vilom,“ vyhlásil rezolútne.

„Dobre, ale nebudeme mu to takto hovoriť, lebo on to jednoducho neprijme,“ oslovil všetkých Martin márne hľadajúc v späťáku Masárove krvou podliate očká.

„Aj tak som nikdy nepochopil, prečo vymenila Vila...“ krútil hlavou Rado. „Bol to dokonalý pár. Vilo, zlatý chlapec, tichý, športovec, pracovitý, na rukách by ju nosil do konca života... No dobre, len automechanik a ona budúca doktorka. No a čo? Lenči je zlatíčko, človek, ktorému takéto veci absolútne neprekážajú. A že ho vymenila práve za tlsťocha Stanleyho! Ryšavca...“ rozohnil sa Rado a ostatní ho len ticho počúvali, v duchu súhlasiac. Nikto to nechápal.

„Vieš, aký je Stanley,“ prehodil nakoniec Igor. „Keď sa zahryzne, nepustí...“

„No veru, ten by presvedčil aj jalovú kravu, aby mu dala teľa. A to som ho videl len párkrát,“ prispel svojou múdrosťou Masár. „Skoro ma ukecal, aby som išiel do Londýna robiť zabíjačky, už to mal rozrátané, koľko na tom trhneme... To, že neviem ani ň po anglicky, maximálne tak gutentág, ho vôbec netrápilo. Ani bohovi, povedal som mu, ktovie, či tam ľudia vôbec chovajú prasce.... Ale furt do mňa hustil jak nejaký ten oný, šmejd s bambusovými ponožkami, až som sa spotil.“

„No, to je Stanley,“ Rado výnimočne ocenil Masárov postreh, keďže Stanleyho poznal celý život a vedel, že on naozaj vždy dosiahne svoje. Akýmikoľvek prostriedkami. „Ozaj a myslíte si, že Stanley už vie o Vilovi a Lenke, že sú zase spolu?“

„Hmm,“ zauvažoval Igor.

„Presne tak, hmm,“ súhlasil Martin. „Otázne je, či to vie Oliver. Lebo ak áno, tak to bratovi už určite dávno povedal. Ja som to rozhodne ani jednému nevešal na nos, Olivera nevidím, ako je rok dlhý, hrdlačí na tej ich rodinnej farme... A Stanley síce riadne vyzvedal, keď sme si mailovali, Lenka sem, Lenka tam, ale držal som hubu. Ja sa im do toho miešať nebudem.“

„Nevedia to,“ rázne pokrútil hlavou Igor. „Alebo takto: môžu to akurát tak tušiť. Ani ja som im nič nehovoril, Aďu nemajú ani na Facebooku, cez ňu to nemohlo ísť...“

„Hoci ktovie, možno to už Stanleymu povedala sama Lenka, či dokonca Vilo... Keď je to už medzi nimi také vážne,“ dumal Rado. „Možno sa to dozvieme už o chvíľu,“ vyzrel z okna na rýchlo sa mihajúce stromy. Už nejaký čas sa viezli po diaľnici za Nitrou.

„Hlavne sa do toho neserte, chalani, nech si to vyriešia sami,“ neodpustil si Martin a nahlas si vzdychol.

„Ani záchranku im nebudeme mať ako zavolať, keď sa domlátia,“ pokrútil hlavou zase Rado. „Hlúposť si vymyslel, ísť bez mobilov...“

„Nútil som ťa? Bol to len taký nápad. Stanley si ho zobrať nemohol, nech ho poliši neodchytia, mal byť v tej sprostej karanténe... Ani Oliver to nechcel riskovať, keby nejako monitorovali aj rodinných príslušníkov. Čo ja viem, napadlo mi, že to bude sranda byť takto solidárni a zároveň to spraviť ako retro chatu. Dlhé roky sme žiadne mobily nemali a čo sa stalo? Romantika bola!“ pokrčil plecami a pozrel na Rada.

„A neodrbávate? Fakt ich nemáte?“ nedalo tomu. Všetci traja svorne pokrútili hlavami.

„Ani ty, Igor?“ obrátil sa k čerstvému otcovi, ktorý už vyzeral riadne pripitý, a tak opäť len rezolútne pokrútil hlavou.

„Odrbali sme systém,“ spokojne si odfrkol Masár. „Ozaj, máte tie oné, hrušky, rúšky, náhubky? Vraj ich už treba všade. Ani do obchodu ťa nepustia, zmrdi.“

„Rúška, nie rúšky,“ opravil ho Rado.

„To je jedno, ja nemám,“ pochválil sa Masár. „Takto si vyhrniem rolák,“ predviedol chabý pokus o dodržanie nových pandemických opatrení. „A je to. Aj tak to vôbec nepomáha, vo svete na to serú.“

„Paráda, chlape,“ pochválil ho Martin a vyhodil smerovku, aby vzápätí odbočil na parkovisko pri ich stretávacej benzínke.

„Aha, Stanley! Ani krvavý nie je,“ prebral sa Igor, ktorý ako prvý zbadal kamaráta prežúvajúceho bagetu a opierajúceho sa o Oliverovo spoľahlivé autíčko.

„Riadne pribral,“ spokojne prehodil Rado, keď naňho zaostril. „S tou hrdzavou bradiskou a brušiskom vyzerá ako nejaký kráľ.“

„Fakt, len korunka mu chýba,“ súhlasil Igor.

„Načo korunka, libier má plnú tlstú riť,“ rypol si ešte Rado, než naňho Martin zasyčal.

Kedysi, kdesi

Chlapča ležalo na bruchu, hlavu si pritláčalo o udupanú zem a snažilo sa dýchať len natoľko, aby jeho telíčko dostávalo nevyhnutý prídel kyslíka. Stačilo mu ako vrabcovi, aj tak ho však v nose čoraz viac štípal zvírený prach, usádzal sa mu na tvári, miešal sa s potom a nútil ho stále žmurkať. Nesmie si kýchnuť! Aj keby ho malo roztrhnúť, nevydá zvuk, ktorý by ho naisto prezradil. Už aj dýchanie či tlkot srdca mu pripadali neúmerne hlasné...

Chlapec zo všetkých síl potláčal aj bolesť v rebrách útočiacu v čoraz mocnejších vlnách. Chudé telo, len koža natiahnutá na množstve kostí... Keby tak mohol ísť do lesa. Poľahky by sa schoval aj za tým najtenším stromom. Otec však les prísne zakázal. V žiadnom prípade! Schovať sa smel len na ich hospodárskom dvore, s výnimkou domu, kde žili. „Máš tu kopu možností. Tam je šopa, hentam dielňa, maštale, kurníky, pivnica, burina,“ ukazoval mu, akoby o tom sám nevedel.

Túto skrýšu si vyhliadol po dôkladnom zvážení. Pripadala mu dokonalá. Len keby ho ten prach nešteklil v nose.

2

Zopakoval sa scenár spred hodiny. Auto ešte ani poriadne nezastalo a Karol Masár z neho už vyletel a vrieskal na celé parkovisko.

„Angláni došli!“

Stanley Malý sa strhol a zabehla mu bageta. Príjazd kamarátov až do tejto chvíle nezaregistroval. Navyše mu kvôli porušeniu karantény pracovali nervy, zo všetkých strán očakával policajtov.

„Kuci, kuci...“ doletel k nemu Masár a uštedril mu poriadny buchnát do chrbta. „Čo? Lepšie?“ ani nepredstieral súcit.

Stanley mal stále problém nadýchnuť sa, kus zle požutej bagety očividne vbehol do nesprávnej dierky. Masár preto pokračoval v oživovaní, obkolesený už aj zvyškom posádky.

„Tu máš, toto ti pomôže,“ pchal Stanleymu pred tvár ploskačku. Ten ju len odtisol rukou, no konečne sa v ňom niečo pohlo a začínal normálne dýchať.

„Ty si... Ty si taký magor, Masár,“ krútil hlavou. „Čau, chalani,“ vzápätí sa zmohol aj na pozdrav a stále v miernom predklone si po jednom so všetkými popodával ruku. Masára si nechal na koniec a ešte raz pokrútil hlavou. To už smerom od neďalekej pumpy prichádzali aj Vilo s Oliverom a rituál podávania rúk sprevádzaný priateľským buchnátovaním sa zopakoval. Rado s Martinom si vymenili pohľady a nemo skonštatovali, že krvavé jatky sa chvalabohu nekonali a medzi rivalmi v láske je zatiaľ všetko v poriadku.

„Ako cesta?“ spýtal sa Vilo, na čo Rado reagoval len kývnutím hlavou smerom k Masárovi a prevrátením očí.

„U nás všetko ok,“ Martin použil aj slová. „Zohnali ste v Šuranoch všetko? Aj ten orech a šál, čo chcel Masár? Kokso, v mäsiarstve orech a šál...“ pokrútil hlavou.

„Jasné, mali, krásne, čerstvé,“ prisvedčil Stanley, ktorého hlas znel stále trochu čudne. Pobúchal si po hrudi.

„Počúvaj,“ zobral si zase slovo Masár. „A tú koronu si nám sem nezavliekol z Anglicka?“ Posledné slovo zakričal na celé parkovisko, takže chalani sa nevedomky prikrčili.

„Drž hubu, debil,“ zasyčal naňho Stanley a obzrel sa dookola hľadajúc policajné auto, ktoré by ho rovno bralo. Lenže povedať Masárovi, aby držal hubu, je ako povedať trojročnému decku, nech obíde kaluž.

„Šak sa len pýtam, že ako karanténa? Či si už absolvoval...“ nadhodil naoko nevinne opäť riadne nahlas.

„Bože, poďme už do riti,“ pridal sa Rado vysloviac prianie väčšiny partie.

„Vydrž, ja musím šťať,“ zahamoval ho Igor a otočil sa k benzínke.

„A kým sa pánko odľahčí, my sa občerstvíme,“ rozhodol sa zrazu Masár a už aj otváral auto, z ktorého vybral známu fľašu a po chvíľkovom šmátraní vylovil z kufra igelitku. Nik neprotestoval, boli radi za zmenu témy.

„Koľko nás je?“ rozhliadal sa. „Šesť kusov plus jeden toho času neprítomný, mínus dvaja šoféri...“ hundral si a z igelitky zároveň vyberal plechové štamperlíky a rozkladal ich na strechu Igorovho auta. Šikovne nalial a keď sa nikto nemal k činu, rýchlo im ich začal strkať do rúk.

„Ja som šofér,“ zahundral Oliver a svoj prídel posunul vedľa stojacemu Vilovi. Ten sa nezdráhal a už vôbec nie Igor, ktorý sa práve vrátil. Akurát pokrútil hlavou, keď uvidel pálenku rozliatu na streche svojej oktávky.

„Počujte, nalačno?“ okúňal sa Rado. Ako jediný z partie bol na tvrdý alkohol doslova alergický a nanútiť si ho nechal len pri prípitkoch, ako bol tento.

„Čo nalačno? Jak nalačno?“ rýpal doňho Masár. „Na moju päťdesiatku!“

A bolo to. Argument ako hrom, a tak všetci bez ďalšieho reptania vyzunkli. Stanley sa vzápätí opäť rozkašľal.

„No čo je, čo je?“ podpichol ho Rado, celý šťastný, že faux pas, ktoré sa stávalo jemu, teraz vyrobil kamarát. „Toto je niečo inšie ako tie whiskey and soda, čo chlemceš v Londýne...“

Stanley len mávol rukou.

„Do zlej dierky. Zase,“ sipel.

„No tak druhýkrát trafíš,“ zbieral medzitým Masár kalíšky, opäť ich rozostavil ako vojačikov na strechu Igorovho auta a než sa niekto zmohol na protesty, mali ich v dlaniach. Plné, samozrejme.

„Na Igorovu tridsiatku!“ pozmenil prípitok. Rado si hlasno odfúkol, prevrátil oči, no podobne ako zvyšok partie aj s dôvetkom „na Igora“, vyprázdnil. „No ale teraz už poďme,“ vtisol pohárik Masárovi do ruky a pohol sa k autu cítiac, ako sa mu začína krútiť hlava.

„Pŕŕŕ, pŕŕŕ...“ zastavil ho tentoraz prekvapivo Igorov hlas. „Dáme ešte na jedného jubilanta.“

Posádka druhého auta na seba prekvapene pozrela, tej prvej však rýchlo docvaklo. Dokonca aj Masárovi.

„Jasné!“ ozval sa bodro a už aj celý šťastný nalieval tretiu rundu.

„Na Duška!“ Igor obradne zdvihol pohárik.

„Panebože!“ ušlo Stanleymu, skôr ako si stihol zahryznúť do jazyka. Martin s Radom naňho výstražne pozreli.

„Čo je?“ obrátil sa k nemu s nečitateľným výrazom Igor.

„Nič... nič...“ habkal. „Ja len, že kyselina mi vyletela... Skoro som hodil šabľu,“ hľadal prijateľné vysvetlenie, vedel totiž, že Duško je v Igorových očiach niečo ako legenda, hrdina, ktorého treba uctievať...

„Inak aj mne,“ okamžite mu prišiel na pomoc Martin a až potom si uvedomil, že on nepil... „Teda… Vytrasený som z cesty nejako...“ zaškľabil sa.

„Chcelo by to nejakú brzdu,“ pomáhal pre istotu aj Rado poznajúc Igorove výbuchy. Už len tu ho potrebovali krotiť...

„Pivečko donesiem?“ ponúkol sa Masár a už aj sa otáčal k autu.

„Ale hovno pivečko,“ zavrčal Rado. „Nejakú kolu nemáme?“ rozhliadol sa po partii, no všetci postupne len krčili plecami.

„Pagáčik? Oškvarkový?“ skúsil Vilo.

„Pagáčik! Oškvarkový!“ zopakovali po ňom naraz Martin s Masárom.

„Z domu?“ pridal sa rovnako nadšene Rado.

„No jasné. Od mamičky,“ pokrčil plecami Vilo a už aj vyťahoval z auta masívnu dózu. Postupne poponúkal druhú posádku, chalani si okamžite uchmatli po dva a spokojne mliaskali, len Igor, nasrdený, že sa prerušil slávnostný prípitok na počesť jeho brata, odmietol.

„No tak!“ zdvihol nedočkavo pohárik a každého okrem šoférov vyhľadal pohľadom.

„Na Duška!“ zahučal Masár, až sa mu z huby zaprášilo, čo ešte nestihol spracovať slinami. Kto mal ešte v ústach, rýchlo prehltol a dali teda aj do tretej nohy a na tretieho oslávenca, ktorý dávno zhnil v zemi. Akurát Rado si kalíšok len priložil k perám, a keď sa nikto nedíval, vychrstol jeho obsah do trávy.

„Ale odrbali sme to parádne,“ spustil zasa Masár a štuchol Stanleyho do pleca. „Však nejaká chrípočka nám nebude rozkazovať, nie chlapi?“

„Tak, tak, len tichšie,“ krotil ho Martin. „Super, že si sa vyondial na karanténu,“ kývol Stanleymu.

Table of Contents

Prológ

1

2