Příběhy ze zoo
Lachtánek nezbeda

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Věra Hudáčková Barochová

Příběhy ze zoo – Lachtánek nezbeda – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

NEJDŮLEŽITĚJŠÍ

POSTAVY, SE KTERÝMI

SE V TÉTO KNÍŽCE

SETKÁTE:

Malá

BĚTKA

Bětka brzy úspěšně ukončí první třídu. Jednou bude v zoo pracovat jako ředitelka, a než k tomu dojde, nejraději by se tam nastěhovala. Do zoologické zahrady ji maminka vozila už jako miminko v kočárku. Možná proto se dokáže se všemi zvířaty dobře dorozumět, i když dospělí tomu většinou nevěří.

Pokladní
MILENA

má zrak jako ostříž, takže jí nic neunikne. Za přepážkou pokladny vypadá velice přísně, ale Bětka ví, že ve skutečnosti je moc hodná. Je to její maminka.

Ošetřovatel
LIBOR

má v zoo na starosti všechny lachtany. Krmí je, cvičí s nimi a taky jim čistí bazén. Nejvíc starostí má s malým lachtánkem Tondou. Malí lachtani totiž, na rozdíl od malých dětí, často zlobí a vyvádějí různé vylomeniny.

BORIS

z ostrahy

má za úkol zajistit, aby zvířatům v zoo nikdo neublížil. Objeví se vždy, když je to nejvíc potřeba. V naší knížce například až úplně na konci.

Zloděj
STANDA

není moc chytrý, zato je hodně líný. Myslí si, že okrádat lidi je ta nejsnadnější práce na světě, ale zjistí, že to není tak docela pravda.

Dědeček
JOSEF

má Bětku moc rád, a tak ji ochotně doprovází do zoo. Jen občas zabručí, že by pro změnu mohli zajít třeba na koupaliště nebo do muzea, ale Bětka po změně netouží. Dobře ví, že na koupališti ani v muzeu se s žádnými živými zvířaty nesetká.

LACHTÁNEK

Bětčina maminka pracuje jako pokladní v zoologické zahradě. Má to nejlepší zaměstnání, jaké si mohla vybrat. Alespoň podle Bětky, která si díky tomu nemusí kupovat vstupenky, a přesto se může přijít podívat na zvířata, kdy chce. A to je vlastně pořád. Do zoo ji většinou doprovází dědeček. Jen o víkendu sem přichází brzy ráno, s maminkou. Maminka se posadí do pokladny u brány a Bětku pustí do zoo docela samotnou. Nebojí se o ni. Ví, že všechny cesty i cestičky v zahradě zná už dávno nazpaměť. Ztratit se zkrátka nemůže.

Ošetřovatelé zvířat tu nevidí rádi děti bez dozoru. Občas se totiž stane, že provedou nějakou lumpárnu. Nebo dokonce některému zvířeti ublíží. Od Bětky ale nic takového nehrozí. Je dávno pevně rozhodnutá stát se v zoo ředitelkou. Pochopitelně až vyroste. Zatím chodí do školy a má spoustu práce s úkoly a cvičením na klavír. Aby ke všemu ještě řídila zoo, na to jí nezbývá dost času. Maminka navíc trvá na tom, že bude každý večer nejpozději do půl deváté v posteli. Je tedy jasné, že jako ředitelka začne pracovat až za pár let. A to se ví, že žádná ředitelka zoo zvířatům neublíží. Ani ta budoucí. Naopak, stará se o ně, jak nejlépe dokáže. Proto se i Bětka snaží zvířátkům pomáhat, kdykoli je třeba.

Toho roku se sluníčko nemohlo dočkat léta a rozhodlo se předběhnout celé roční období. Už na jaře svítilo a hřálo jako uprostřed velkých prázdnin. Dokonce i Bětčin dědeček tvrdil, že taková horka v květnu nepamatuje, a to byl z celé rodiny nejstarší!

Návštěvníci zoologické zahrady vyhledávali stín, kde se dalo. Nejvíc se jich zdržovalo v chladném pavilonu tučňáků a před vodní nádrží, ve které plavali lachtani. Zastavila se tu i Bětka s dědečkem. Starý pán byl spokojený, protože lachtany mohl pozorovat pohodlně usazený na lavičce. A líbilo se mu i to, že mají své místo nedaleko vchodu, blízko restaurace. Bětka příliš spokojená nebyla. Vadilo jí, že se tu tísnila spousta lidí. Ulizovala z velkého kornoutu zmrzlinu, kterou jí dědeček koupil, a přes skleněnou stěnu pozorovala ploutvonožce. Obdivovala, jak ladně vklouznou pod hladinu a jako šipky proletí na druhý konec bazénu. Přitom se jeden druhému bezpečně vyhýbají a občas vystřihnou dokonalé salto. Tu a tam ji rozesmály jejich nemotorně kolíbavé pohyby, když se přemisťovali po souši. Ráda pozorovala, jak sjíždějí po skluzavce a potom se na břehu vystavují slunečním paprskům. Vydržela by u nich sedět donekonečna. Dav návštěvníků jí ale stále častěji zakrýval výhled. Rozmrzele začala přemýšlet, kde bude volněji. Právě ji napadlo přemluvit dědečka, aby se zašli podívat na hrochy, když zahlédla ošetřovatele lachtanů Libora. Nesl plné vědro ryb.

Určitě přišel nakrmit lachtany, zaradovala se Bětka. Věděla, že s nimi při krmení cvičí, a to byla podívaná, na kterou se vždycky těšila. Jenže Libor minul hlavní vchod a pokračoval dál. To v Bětce probudilo zvědavost. Rozhodla se zjistit, kam má namířeno.

Pohlédla na lavici vedle sebe. Dědeček už zvířata nepozoroval. Brada mu klesla na prsa, víčka měl pevně zavřená a spokojeně pochrupoval. Bětka vstala a opatrně, aby ho nevzbudila, se kolem něj protáhla do uličky. Vyrazila za Liborem, ale snažila se být nenápadná. Sledovala ho jen zpovzdálí. Kdykoli se jí zdálo, že by ji mohl spatřit, schovala se v keřích u cesty. Bála se, že by ji odehnal. Většinou býval nemluvný a nabručený. Zvířata měl raději než lidi.