Útěk do Toskánska

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.motto.cz

www.albatrosmedia.cz

Eva Rýznerová

Útěk do Toskánska – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Ženám, které toužily po dítěti

Děkuji Sergiovi, že mi umožnil opakované pobyty v Toskánsku a že mě doprovodil na nezapomenutelná místa.

Prolog

Sedím na zídce a pozoruju vápencové kostky nasáklé podzimním deštěm. Rozpadlé torzo je vratké stejně jako moje myšlenky. Ošlehané bolestí vyplouvají na povrch jedna za druhou a stále mě nečekaně zraňují svou bodavou ostrostí. Pronikne do mě ledová vlna vzpomínek. Je to prudký náraz směrem dovnitř. Ostrý krápník ze mě rázem vysaje všechen život a odvede teplo z útrob kamsi ven, mimo mou kontrolu. Rychle se zvednu, třu dlaně o sebe a obě položím na podbřišek. Stále věřím, že moje tělo vydá dítě! Nastavím tvář k nebi a pozoruju páru zvedající se ze sklizených polí. Okoralé mapy na kamenném valu rychle mění hranice, mokré čáry mizí a kontinenty se rozpadají. Sáhnu po láhvi Chianti. Po třetí skleničce se vzpomínky na Prahu rozmazávají a začínají mizet stejně rychle jako vlhkost z balvanů. Dívám se do zvlněné krajiny před sebou a představuju si někde na konci doruda zbarvené šíje moře.

Kdysi jsem po moři toužila, ale dnes mi nechybí. Rozhodla jsem se ukrýt ve vnitrozemí. Střední Toskánsko je do sebe uzavřená krajina, jen zlehka načechraná lidskou činností. Riserva naturale Alto Merse leží jako klidná zahrada v horní části Apeninského poloostrova, vzdálená od lehkomyslnosti pobřežních letovisek, barů překypujících nočním životem a křikem, prostá promenád a vývěsních štítů. Působí tiše. Krajina zakletá ve svém nenápadném půvabu, lesní bludička, která ztratila paměť. Někdy se člověk domnívá, že může zapomenout stejně jako kus země skrývající pod vrstvou bujné zeleně krvavé bojiště a zetlelá těla, po staletích proměněná v květy a plody, prostoupená novým, náhodně vzniklým životem. Stačí ale závan známé vůně, nenadálá vzpomínka a vše se vrátí v plné síle. Dokážu tady zapomenout?

Část I

KAPITOLA 1

Modrovous, pozdní láska

Opět sama. Před lety pro mě byla samota plná příslibů. Pomáhala měnit můj vnitřní oceán a otevírat truhly s potopenými předměty. Poklady ležely skryté uvnitř, zaprášené a omšelé. Byla jsem ochotná k čemukoliv. Pustila jsem se do těžké práce a strhávala zámky, leštila patinu, jen abych oživila zrezivělé příběhy. Nech to být, říkali mi. Ale já nemohla, opravdu, nemohla jsem přestat. Samota mi umožňovala objevovat pravdu o rodinných vztazích. Vydávala jsem se neohroženě do časů zachycených na blednoucích snímcích, nořila se do historie předků, mapovala život babiček a pradědů a žila skrze ně ten svůj. Nacházela jsem křivdy i příběhy s miligramem naděje. Poznávání věcí minulých mě natolik pohltilo, že jsem neměla čas na život v současném světě. Rekonstrukce osudů a odhalování tutlaných tajemství mě sunuly vpřed, roztáčely spirálu vzpomínek na ty, kdo už nežijí, a přesto jsou mojí součástí. Stála jsem na rozhraní přítomnosti a minulosti. Území volnosti a fantazie nemohlo zaplavit nic tak obyčejného jako běžná denní rutina, nákup v obchodě nebo práce. Roky mého mládí utíkaly řízeny minulostí. A pak náhle vstoupil Modrovous.

Žili jsme v malém bytě. On maloval obrazy na kuchyňském stole, pohyboval štětcem z veverčích chloupků a pokrýval plátno pigmenty siena a umbra. Barvy zeminy pohlcovaly bělost podkladu, vrstvily se na něm ve slabých průhledných plochách jako kaliště náhle vzniknuvší v lese. Ve skvrnách se rozsvěcovaly obrysy postav. Přestávaly být matnými přízraky a stávaly se bytostmi. Otisky dávných příběhů, ke kterým jsem se v minulosti upínala, vystupovaly náhle v jiné formě. Zhmotňovaly se na ručně vyrobeném plátně a byly zároveň něčím, co je i není.

Často jsem pozvedla oči od rozevřené knihy a dívala se z okna vysokého domu do kopců naproti nad řekou a podivovala se nad tím, že jsem potkala muže, který soustředí své síly na to, aby zaznamenával svět podobně jako já. Četla jsem vždycky hodně, protože příběhy sytící mou existenci jsou utkané ze slov. Nyní, pozvolna doprovázené barvami z Modrovousova světa, získávaly ještě hlubší smysl. Byly potvrzeny nezávisle na mé fantazii, pokročily do další fáze a stávaly se skutečnějšími.

Bylo to opravdu takhle: jeho svět a můj se nerušily, ale navzájem doplňovaly. Všechno dávalo smysl. Velké plány na budoucnost i drobnosti všedního dne. Setkávali jsme se nad společným jídlem a dokázali prolnout naše zkušenosti a chutě, spojit je do jedinečné mozaiky. Role hosta a hostitele se přirozeně střídala. Stvořili jsme ideální prostředí, v němž jsme pěstovali vášeň ke stolování. Na piedestal společných obědů a večeří jsem posadila zeleninu. V zimě čekanku s růžičkovou kapustou, v létě cukety, rajčata, různé druhy paprik a salátů. On dokázal upéct anglický roastbeef tak, aby byl uprostřed krvavý, nebo celou noc konfitoval kachnu ve vlastním sádle, až maso odpadalo od kosti a bylo měkké jako kus pomačkaného hedvábí. Jídlo v takové kombinaci jsme mohli uvařit jen my dva.

Za klidných časů naší lásky jsem pozorovala Modrovousovy ruce, když držely příbor a pomalu sunuly k ústům sousto nebo když malovaly v rytmu očekávaného obrazu. Milovala jsem naběhlé žíly na Modrovousových předloktích. S každou pigmentovou skvrnou na jeho kůži nebo na plátně jsem objevovala území nového světa. Zasloužili jsme si štěstí.

„Chtěl bych s tebou mít dítě.“ Modrovous mě objímá. Dívám se do jeho hlubokých očí, odráží se v nich potemnělé světlo nočního baru na pražském Starém Městě. Je to naše společné přání, dává naší lásce smysl. Pozdní lásce. Nedávno jsem oslavila čtyřicáté narozeniny a Modrovous má na krku padesátku. Nejvyšší čas! Naši blízcí nám drží palce a já věřím odmalička na zázraky.

V období dospívání, ale i později, v letech označovaných jako ta nejlepší pro mateřství, jsem měla pocit, že na světě nenajdu nikoho, s kým bych dítě chtěla. A pak, ve věku, když ženy vychovávají pubertální děti, jsem potkala muže, který utržil podobná zranění jako já, a proto jsme do sebe zapadli jako dva dřevěné dílky z dětské skládačky, které teprve tím, že je ruka umístí vedle sebe, vytvoří obrázek. Modrovous se zdál být silnější, mnohem silnější než já, bylo pohodlné důvěřovat každému jeho slovu.

Onu noc v baru, kdy vyslovil tu nejkrásnější větu, jakou jsem kdy slyšela, jsem také zahlédla první stíny, ale nechala je rozplynout. Nechci se obávat času. Kdo by spěchal! Ať se dítě samo rozhodne, kdy přijde, je vítáno, je očekáváno, je milováno už teď, dřív než bylo počato. Cítím se mladá, navzdory ročníku vytištěnému v občance, a také milovaná, povzbuzená láskou a odvahou muže, se kterým jsem na počátku cesty.

KAPITOLA 2

Příjezd do Toskánska

Cestou do kamenného domečku bloudím. V úzkých neosvětlených zatáčkách umírám hrůzou. Vyděšená k smrti se vynořuju u cedulí, které jsem už několikrát minula. Auto pokračuje a já, místo abych dávala pozor na cestu, se toulám ve vzpomínkách. Zaskočí mě čas, je jako elastický obvaz, smršťuje se a natahuje.

Moje vnímání času nemá nic společného se skutečností. Po dlouhé cestě, a připadá mi, že trvala několik staletí, podle hodinek ovšem pouhých patnáct hodin, se ocitám před branou vytepanou z černého kovu. Světlo slábne, mraky nad obzorem zrůžověly. Nastala hodina, v níž se kraj zahalí do večerního ticha a zvuky dne přenechají místo občasným výkřikům noci. Obloha hoří, a než slunce klesne do hor, stihnu projít celý dům a pozemek.

Dům byl před několika lety zrekonstruovaný, ale na toskánském návrší stojí přes sto let. Vykazuje všechny náležitosti venkovského stavení. Modré okenice, dřevěné ochránkyně před spalujícím slunečním svitem, lemují středně velká okna a jsou zavřené. Dům vypadá jako zaslepený, jako kdyby měl přes oči klapky. Pocítím úlevu, když okenice rozrazím a nechám dovnitř proudit vlhký vzduch a slábnoucí světlo. Dům je připravený pro nového hosta, čistý a provoněný levandulovou vodou.

V Toskánsku léto trvá déle a je nejoblíbenější turistickou sezonou. Začíná v květnu a loučí se, když žloutne listí vinné révy. Přijela jsem v pravý čas pro samotáře! Turisté se vrátili do svých domovů a pronajímané domy osiřely. Rozhlížím se po domě a hledám stopy jeho historie a účelu. Nepochybně sloužil velké rodině. Celé přízemí zabírá kuchyň, jídelna a salon. Jako svatá Trojice tvoří srdce domu a vyzařuje z nich klid. Vše má své místo, nic nepřečuhuje ani neruší harmonii převážně zakulacených tvarů starého nábytku, pečlivě naleštěného a rozloženého po místnostech v souladu s praktickými potřebami obyvatel. Krb v salonu je obložený cihlami, vedle něj leží staré noviny, pohrabáč a hromádka dřeva. Oheň je nezbytným a vítaným společníkem v období vlhké zimy, kdy je nemožné vytopit starý dům elektrickým kotlem. O patro výš je rozmístěno několik komůrek, zřejmě bývalých ložnic, do kterých se vstupuje z dlouhé chodby. Úchvatnou vyhlídku do údolí nabízí balkonek na jejím konci.

Opřu se o zábradlí vytvořené z krátkých kamenných sloupků ve tvaru kuželů a upřu zrak do krajiny. Je mírný den začínajícího podzimu a scenérie se proměňuje každým okamžikem. V pozorování krajiny jsem vždy nacházela lék na hluboce zakořeněný žal. Ať už na žal momentální, vyvolaný posledními událostmi, nebo na žal trvalý, nad veškerým životem odsouzeným od počátku k zániku. Počínající vášnivý vztah s nejbližším okolím propuká pomalu a skrze první oční kontakt. Jako u milostného poměru, obyčejným díváním se. Vidím prejzové střechy na kamenných staveních, hluboké mnohovrstevnaté lesy, malá městečka rozesetá na protilehlých kopcích, přirozeně srostlá se skalnatým podložím. Bloudím zrakem po okolí jako prstem po mapě. Plánuju výpravy do zapadákovů, zapomenutých děr stranou hlavního turistického proudu. Vyslovuju nahlas názvy míst: Chiusdino, Radicondoli, Montalcinello. Už jen prosté názvy borghi, vesnic, ve mně vzbuzují zvědavost.

Italský smysl pro jednoduchost ztělesňuje terasa se dvěma ratanovými křesly, stolečkem a obrovskými terakotovými květináči osázenými kvetoucími oleandry. Ve Středomoří lidé žijí rádi uvnitř stejně jako venku a tomu je nutné přizpůsobit zařízení domu. Nic nesmí vyžadovat složitou údržbu, člověk musí mít dům snadno pod kontrolou. To platí obzvlášť u nemovitostí, které se pronajímají zoufalým ženám.

Útočiště v nevelké zahradě skýtá zahradní altán s forno, velkou cihlovou pecí na dřevo. Rozhlížím se, kde v okolí nasbírat suché chrastí. Léta toužím vyzkoušet tradiční toskánský recept na fagioli al fiasco, fazole dušené přes noc ve vyhasínajícím popelu. Moji pozornost přiláká přístřešek na nářadí, je zamčený, uzavřený petlicí a visacím zámkem. Jakákoliv opotřebovaná věc, nástroj, jehož rukojeti se tisíckrát dotkly udřené ruce, je mi bližší než nové luxusní věci, které na mě útočí z reklamních sdělení. Kolem domečku jsou vysázené desítky mladých olivovníků. Součástí domu, navždy neoddělitelnou, je rozvětvená vistárie. Táhne se po čelní zdi jako liána. Větve zdřevnatělé suchým vnitrozemským podnebím se vlní jako moře, přisávají se na kamenné zdi, jako by to byla jejich živná půda.

Místnosti v domě jsou přecpané starým nábytkem. Okamžitě si oblíbím psací stůl z tmavého třešňového dřeva. A také masivní kredenc s vitrínou uzavřenou mosaznými kličkami, umístěný uprostřed jídelního salonku. Plánuju, jak budu následující měsíce sedět při tlumeném světle sama u stolu pro velkou rodinu, pít červené víno z broušené karafy a číst v knihách. Nechám je rozložené na stole, budu s rozkoší pěstovat svůj zlozvyk. Není tady nikdo, komu by vadily otevřené knihy, založená jedna o druhou na stránkách, které musejí zůstat přesně v této poloze, aby se nepřetrhlo pouto s hrdiny rozečtených příběhů.

Čtení je pro mě tím, čím je pro většinu mých přátel stálá práce nebo rodina. Často jsem obviňována z přílišné lásky ke knihám, ale já v nich nacházím útěchu. Do knížek můžu ukrýt svůj strach. Používám je jako brnění před okolním světem, jako štít před ranami osudu. Jako školačka jsem knihy zbožňovala. Každá kniha mě nadchla. V jedenácti letech jsem během jedné noci přečetla Paní Bovaryovou a jejím pohnutkám jsem rozuměla mnohem lépe než lidem kolem sebe. Ani samota pro mě není důvodem neklidu, jsem na její kouzlo zvyklá a právě teď mi poskytuje uspokojení. Plánované osamění ve společnosti červeného vína a knih se však vyvinulo úplně jinak.

Z okna ložnice vidím měsíc. Vykukuje zpoza korun stromů a v těchto dnech se zakulacuje. Fase crescente. V zářícím kotouči sídlí podle čínské lidové tradice stařec, který spojuje milence, když jsou si souzeni. Vzhlížejí k němu roztoužené ženy a v dobách, kdy neexistovalo umělé elektrické osvětlení, vrcholila za úplňku ženská plodnost. Světlo měsíce vytahovalo vajíčka z vejcovodů takovou silou, jakou dokáže přitáhnout mořské vlny a vytvořit příliv. Luna svítí celou noc. Hází stíny kopců do širokých údolí a do ložnice, bez ptaní mě zahaluje do svého šedobílého, sklíčeného roucha.

Hlavou mi v noci bublala směs obrazů. Všechno se ve mně přeskupovalo za doprovodu ozvěny rozhovorů, jaké jsem kdy s Modrovousem vedla. I za zavřenými víčky jsem ho měla neustále před očima a sny se mísily s reálnými vzpomínkami, s detailními záběry na jeho ústa nebo ruce. Drtily se ve mně útržky, lis podvědomí je stlačoval jako kuličky vinné révy a vytvářel podivnou směsici neklidných vjemů.

Moc jsem toho nenaspala a probouzím se s pocitem naprostého vyčerpání. Připadám si jako slupka, jako odšťavněná žena bez možností a budoucnosti, která tuší, že ztrácí lásku. Vůbec nevím, jak nastartovat unavený organismus, jak dál žít. Z pomačkaného probouzení a převalování v posteli mě probudí bušení, zřejmě i kopání do dveří, doprovázené hlasitým výkřikem: „Aprire la porta!“

„Jsi v pořádku? Spíš nějak dlouho, děvče,“ osloví mě dáma ve staromódních hnědých šatech, která postává za dveřmi. Přemítám, kde jsem ji zahlédla. Není její tvář zachycená na jedné ze sépiových fotografií vystavených na krbové římse?

„Buongiorno. Lei, signora, chi è?“ pokusím se o seriózní začátek konverzace a podívám se s unaveným výrazem do jejích očí černých jako lesní tůňky.

„Tady mi všichni říkají Nonna! Víš co, říkej mi tak i ty.“

Nonna se hrne do kuchyně. Otevírá kredenc a vytahuje hliníkovou konvičku na překapávanou kávu. Sahá do proutěného košíku, který přinesla, a na kuchyňskou desku pokládá plechovku se zrnkovou kávou. Vmžiku rozemele zrnka elektrickým mlýnkem, napěchuje kávu do konvičky, zapálí plynový hořák a po celé kuchyni se rozline důvěrně známá, neodolatelná vůně. Všechny její pohyby jsou ladné a přirozené, jako by je prováděla každý den po tisíce let.

„Čerstvě mletá káva je nejlepší,“ poučuje mě Nonna a důrazně zatřepe mlýnkem před mýma očima. Dostávám první lekci a poznávám zásadní kuchyňské vybavení formou názorné ukázky!

Nemůžu se dočkat, až později otevřu skříňky a šuplíky, až očichám kostkované utěrky a ložní prádlo, až otevřu staré knihy a prolistuju vybledlé časopisy. Zastavím se u každého předmětu. Jsem posedlá příběhy a věci, především starobylé, povzbuzují moje smysly a tvoří kapitoly v nenapsaných knihách. Až všechno v domě obrátím vzhůru nohama, ovšem nenápadně, přesunu se do sklepa. Určitě skrývá nějaká tajemství, do nichž moje mysl tak ráda uniká. Zřejmě vypadám nepřítomně, protože Nonna mě začne peskovat.

„Že se nestydíš! Devět hodin a ty tady sedíš v pyžamu. Koukáš jak sůva z nudlí. Nechceš se převlíct? Madonna mia, to jsou dneska ženský!“

Vrátím se ve vytahaném černém tričku a sepraných džínách s dírami na kolenou. Nonna spráskne ruce.

„Děvče! Vždyť ty vypadáš jako vandrák. No nic, dáme tě tady do pořádku. Nejdřív se najíš.“

Následuju Nonnu do salonku. Podívám se na stůl. Moje knihy zmizely stejně jako prázdná láhev od vína. Stůl je pokrytý pečlivě vyžehleným lněným ubrusem. V rohu pevné látky zahlédnu monogram vyšitý modrou nití. Je prostřeno pro dvě osoby.

Uprostřed stolu stojí váza s čerstvě natrhanými květy topinamburů a košík s krajíčky chleba. Toskánský pane je nadýchaný jako dětská peřinka. Mana nebeská, dar bohů prostým lidem. Italské chlebové těsto je proslulé velkými oky, která vznikla při dlouhém a pomalém kynutí a díky použití mouky s vysokým obsahem lepku. Neuvěřitelně hustá fíková marmeláda v malé porcelánové misce vypadá lákavě, vedle ní leží jako protiklad kus tvrdého ovčího sýra. Měkkost a tvrdost na dosah ruky a potěšení pro smysly už při pouhém pohledu. Odkrojím plátek másla z cihly jemně žluté barvy a s rozkoší ohmatávám silný povoskovaný papír. Je bez firemního potisku, bez nalepené cenovky, jako kdyby máslo zabalil hokynář na počátku minulého století.

„Tu, quale dieta segui?“ ptá se opatrně Nonna.

„Žádnou, jím všechno,“ ujišťuju stařenku. „Dokonce i pšenici, mléko a červené maso!“

„Brava,“ chválí mě. S obrovským zaujetím mi začne vykládat, jak je dnešní svět pokroucený, a mezitím mě vybízí k jídlu. Zkáza začala tím, že mléko rostlinného původu nahradilo mléko kravské a že se bezostyšně nabízí jako alternativa. V café dole ve vsi nabízejí sójové mléko! Che schiffo, takový hnus!

„V našem kraji máme mlíko buvolí, ovčí, oslí a kozí. Je to od počátku věků výživa, kterou krmí savci svoje potomky. Rostlinný mlíko není mlíko,“ kroutí hlavou. „Představ si, že po mně nipote chtěl spaghetti alla carbonara bez guanciale. Že prý se z něj v Miláně stal vegetariano! Klukovi jsem řekla, že si neváží dobrýho jídla. Tady jíme stejně už stovky let, možná tisíce. Náš jídelníček určuje příroda. Sklízíme ovoce a zeleninu, která právě dozrává, vaříme z toho, co vyroste kolem domu. Tady se nikdy nejedlo avokádo nebo mango, jsou to moderní výmysly, který nám nedělaj dobře. Non fanno bene alla salute!“* zuřivě rozhazuje rukama.

* Není to dobré pro zdraví!

„Můj nipote jedl jako malej nejradši bruschettu opečenou na ohni. Na kousek spálenýho chleba jsem rukama rozmačkala rajče, co jsem utrhla na poli. Rajský bylo ještě teplý od slunce. Pořádně jsem bruschettu zalila olivovým olejem, posypala parmezánem a on křičel, že chce ještě plátek prosciutta navrch. Jak teď může podlehnout novotám a nejíst maso! Co je špatnýho na šunce z pašíka! Krmíš ho celý rok kaštany, dáváš mu zbytky z kuchyně a pak ho začátkem zimy zařízneš. Nemysli si, že na mase je něco zlýho. Maso dává člověku sílu, jen se ho nesmí jíst moc. A to platí úplně o všem. Všeho s mírou je zlatý pravidlo, děvče,“ poučí mě Nonna v pravý okamžik, protože jsem právě chtěla sáhnout po třetím kousku chleba.

Nonna rychle sklidí ze stolu, drobečky smete do dlaně a vyhodí je z okna. Pokračuje ve svém rozhořčeném monologu a plamenné obhajobě prosté venkovské kuchyně: „Chápeš, že můj nipote, ten nevděčnej zmetek, vyměnil chuť naší země za umělotiny? Jakže se tomu říká? Tofu? To bych nevzala do huby. Je to cibo di merda,“ zakroutí očima a jednoznačným gestem naznačujícím zvracení vyjádří svůj vztah k tofu.

Ve svém krátkém výlevu použila Nonna několik opravdu drsných slovíček. Synovce nazvala figlio di putana (zkurvysyn), tofu je podle ní úplně na hovno. Slovník stařenky mě překvapil. Už dříve, když jsem začala navštěvovat Itálii, jsem si všimla, že Italové nechodí pro peprné výrazy daleko, a teď mi dochází, že jsou zřejmě oblíbené také u starší generace. Italové dávají do sprostých výrazů veškeré odhodlání a v oblasti parolacce, vulgární mluvy, jsou obzvlášť vynalézaví. Mezi nejrozšířenější vulgarismy patří různé varianty slovíčka cazzo (mužský pohlavní úd). Nonna navíc mluví jakýmsi místním nářečím s protaženými vokály, slovesa zkracuje a usekává koncovky. Některá slovíčka, která běžně používá, vůbec neznám a působí na mě jako drkot souhlásek. Dokážeme se ale dobře dorozumět bez přehnaného úsilí a konverzace mezi námi plyne s lehkostí. Jako kdybychom se znaly už roky.

„Co tady děláš?“ vypálí na mě Nonna bez otáček.

Obtížně se jí pokouším vysvětlit, proč jsem přijela. Drmolím nesouvislé věty o velké lásce a touze po mateřství. Z obavy, že bych se nesetkala s pochopením, raději vynechám přiznání, jak je mi blízké obklopit se světem snění a vzpomínek, jak silně dokážu vnímat příběhy, které se staly, a že jejich prožíváním dávám smysl své existenci, dokonce si ji tak ospravedlňuju. Kdyby byla Nonna psycholožka, pravděpodobně by ji při mém blábolení napadlo, jestli netrpím disociativní poruchou osobnosti, jestli náhodou nechci vytěsnit nepříjemné trauma a použít oblíbenou, ovšem nepříliš účinnou strategii vyhýbavého chování.

Zpozoruju zmatek v její tváři, a tak ustanu v citovém výlevu a raději se vyznávám z lásky k Itálii. Slyším se, jak říkám: „Jsem novinářka a už roky píšu o Itálii. O lidech, o jídle, o víně. A právě tohle místo mi teď nabízí klidný život beze strachu z nemilosrdné pravidelnosti menstruačního cyklu.“ Poslední slova ze mě vypadla spontánně, rozhodně jsem nechtěla v úvodním rozhovoru přiznat barvu. Měla jsem zachovat zdání profesionální scritricce, sakra!