Příběh kouzelnictví

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Chris Colfer

Příběh kouzelnictví – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Copyright © 2021 by Christopher Colfer

Illustrations © 2021 by Brandon Dorman

Translation © Veronika Volhejnová, 2022

ISBN tištěné verze 978-80-253-5758-3

ISBN e-knihy 978-80-253-5780-4 (1. zveřejnění, 2022) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-253-5781-1 (1. zveřejnění, 2022) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-253-5779-8 (1. zveřejnění, 2022) (ePDF)

Pro všechny „Pečovatele“,
kteří bojují za naši planetu a všechny její obyvatele.

Děkuju vám.

PROLOG

TVOROVÉ Z HLUBIN

Ženu probudily zvuky kroků. Pootevřela oči a lenivě pohlédla ke dveřím do ložnice. Dosud byla tma. Rušivý zvuk ovšem nepřicházel z chodby před jejími pokoji, ale zpoza barevné fresky na zdi. Okamžitě se ve veliké posteli prudce posadila, úplně bdělá. Tajný vchod do její ložnice znal jen jeden další člověk, a jeho přítomnost mohla znamenat jen jedinou věc.

Uvnitř ve stěně se ozvalo naléhavé zaklepání.

„Madam?“ zeptal se chraplavý hlas. „Jste vzhůru?“

„Ano, pojď dál,“ odpověděla žena.

Tajné dveře se odsunuly a do místnosti nahlédl muž doslova obalený špínou. Propadlé oči měl doširoka vytřeštěné vzrušením, ale tělo ztuhlé strachy.

„Tak co?“ pobídla ho žena netrpělivě.

Muž pomalu kývl, jako by stále ještě nevěřil tomu, co se chystá říct.

„Našli jsme to,“ vypravil ze sebe.

Žena odhodila přikrývky a vyskočila. Přes noční košili si přehodila župan, vklouzla do trepek a rozběhla se k utajeným dveřím. Muž ji doprovázel tajnou chodbou, která se klikatila mezi stěnami jejího rozlehlého sídla. Chodba vedla k železnému točitému schodišti, a to mířilo skrze spodní patra až do země pod sklepením.

Oba se hnali dolů po schodech tak rychle, že schodiště skřípalo a kymácelo se. Dole vstoupili do obrovského umělého tunelu, který se klikatil zemí jako dutý kořen obrovitého stromu. Táhl se pod zemí dlouhé kilometry, až do hloubek, kam se žádný člověk nikdy neměl dostat.

Tunel byl neuvěřitelné dílo a jeho výstavba trvala stovky let. Kdyby nebyl tak přísně utajený, byl by považován za div světa – ale málokdo z těch, kdo do tunelu vstoupili, ho směl také opustit. Hliněné stěny byly plné hrobů nešťastníků, kteří zemřeli při jeho kopání, nebo lidí, kteří vyhrožovali, že projekt odhalí.

Muž a žena celé hodiny sestupovali hlouběji a hlouběji a ani na okamžik se nezastavili, aby si odpočinuli. Mužova lucerna sotva ozařovala hlínu pod nohama, takže kráčeli nekonečnou trubicí tmy. Čím dál šli, tím větší bylo vedro a jejich oblečení brzo zvlhlo potem. Vzduch začal být cítit dýmem ze spálené země, takže se těžko dýchalo. Také tlak se zvyšoval, až jim tepalo v uších a z nosu se spustila krev. Ale ti dva přesto šli dál, příliš odhodlaní, než aby se zastavili.

Buch-buch… Buch-buch… Buch-buch…

Osm kilometrů pod povrchem k nim zepředu dolehl slabý zvuk.

Buch-BUCH… Buch-BUCH… Buch-BUCH…

S každým dalším krokem zvuk sílil. Bylo to pravidelné bušení, jako by se blížili k samému tepajícímu srdci země.

BUCH-BUCH… BUCH-BUCH… BUCH-BUCH…

Konečně spatřili jasné světlo, pulzující v rytmu bušení. Proti němu žena rozeznala řadu siluet. Hubení, řetězy spoutaní lidé svírali v třesoucích se rukou rýče a krumpáče. Tito vězňové proměnění v otroky budou poslední generací kopáčů, kterou kdy bude tenhle tunel potřebovat, protože právě učinili jeden z největších objevů celé zaznamenané historie.

Kopáči zírali přímo před sebe, ztuhlí hrůzou, ale žena je obešla a pohlédla dopředu s úžasem a beze strachu.

Před sebou měla dvoukřídlé dveře, přes šedesát metrů vysoké a třicet metrů široké. Dveře byly ze železa, doruda rozpáleného žárem. Něco hodně velikého – a hodně žhavého – se pokoušelo těmi dveřmi uniknout, ale držadla obou křídel poutal dohromady nestvůrně velký řetěz. Při každém otřesu dveří skulinami šlehaly plameny a stříkalo magma a nabízely se kratičké pohledy do světa ohně a chaosu za nimi.

„Konečně!“ zajíkla se žena. „Našli jsme brány podsvětí!“

„Madam?“ zeptal se její vyčerpaný a zpocený společník a chraplavý hlas se mu chvěl nervozitou. „Co budeme dělat teď?“

Žena doširoka otevřela oči a po tváři se jí rozlil záludný úsměv. Na tuhle chvíli čekala ne jeden, ale několik životů.

„Otevřete je,“ přikázala.

KAPITOLA PRVNÍ

ŘÍŠE SPRAVEDLIVÝCH

Od posledního východu slunce nad Jižním královstvím uplynul už skoro rok. Občané nikdy nezapomenou na to příšerné odpoledne, kdy princ „Sedmý“ Galivant přitáhl se svou Armádou spravedlivých mrtvých a zmocnil se Vozových Hor.

Princ usedl na trůn svého zemřelého dědečka v Hradu Šampionů a prohlásil se nikoli za nového krále Jižního království – ale za císaře nové Říše spravedlivých.

Nikdo v Jižním království s tím bohužel nemohl nic dělat. Princ měl ze zákona právo změnit zděděné království podle vlastního přání. Ale ani jeho nejvěrnější následovníci si nedokázali představit, jak hrůzná ta přání jsou, a brzo začali nenávidět netvora, kterého pomáhali vytvořit.

Prvním císařovým činem bylo rozpustit vojsko Jižního království a nahradit ho Armádou mrtvých. Hned nato zbavil soudce veškeré moci a do jejich funkcí dosadil členy svého věrného Bratrstva spravedlivých. Zatřetí císař zrušil ústavu Jižního království a vytvořil novou, založenou na utiskujících zásadách filozofie spravedlivých.

Podle nových zákonů byly všechny školy a kostely uzavřeny, protože to jediné, co občané směli studovat nebo uctívat, byl císař sám. Všechny trhy a obchody byly zavřeny a zabedněny, jídlo a zásoby se teď rozdělovaly podle císařovy vůle. Všichni mluvící tvorové – elfové, trpaslíci, trollové, skřeti a obři – byli vypovězeni každý do svého teritoria a měli zákaz návratu. Hranice byly trvale uzavřeny a jakákoli komunikace s vnějším světem byla přísně zapovězena.

Císař také pro všechen svůj lid vyhlásil přísný zákaz nočního vycházení a omezil společenský život. Od soumraku do svítání nikdo nesměl být venku, na cesty mimo domov občané potřebovali povolení, a scházet se s kýmkoli kromě své bezprostřední rodiny bylo nezákonné. Kromě toho byly mimo zákon postaveny i všechny tvůrčí činnosti, například výtvarné umění, hudba a divadlo. Jediné oblečení, které se smělo nosit na veřejnosti, byly pochmurné černé uniformy poskytnuté císařem. Soukromé domy byly pravidelně prohledávány a všechny nalezené peníze, klenoty, zbraně a jiné cennosti byly zabaveny jako „dar“ říši.

Po ulicích ve dne v noci hlídkovali císařovi mrtví vojáci, dohlíželi na dodržování nových nařízení a nerozpakovali se provinilce příšerně trestat pro výstrahu ostatním. Obyvatelé se tedy drželi doma, aby se nedostali do potíží, a modlili se, aby je něco – nebo někdo – z té noční můry osvobodil.

Nejpřísnější změna ústavy se ovšem týkala magie. Říše teď odsuzovala k smrti každého, kdo jen sympatizoval s magickým společenstvím. Výnos byl tak neurčitý, že dával císaři právo uvěznit každého, kdo by podle jeho názoru mohl podporovat jeho magické nepřátele.

Během prvních měsíců po císařově nástupu na trůn armáda mrtvých uvěznila přes stovku „sympatizantů magie“, kteří byli bez důkazů i procesu odsouzeni k smrti. Zvláštní ovšem bylo, že s rozsudky se sice spěchalo, ale skutečné popravy byly odloženy. Císař nikdy nedal najevo, na co vlastně čeká, ale popravy si tajně schovával pro jistou strategickou příležitost.

Hned během prvních týdnů vlády nechal císař strhnout Právnickou univerzitu na náměstí Vozových Hor a místo ní nechal vystavět obrovskou arénu. Byla mnohem vyšší než ostatní budovy v hlavním městě – do hlediště se vešly tisíce lidí – a záměrně byla postavena pouze se dvěma vchody, takže bylo obtížné dostat se dovnitř i ven. Projekt byl dokončen dva týdny před prvním výročím vzniku Říše spravedlivých. Toho večera, kdy byla aréna dostavěna, císař přikázal všem občanům Vozových Hor, aby se dostavili do arény a stali se svědky odložených poprav „sympatizantů magie“.

Bratrstvo spravedlivých – od hlavy k patě oblečené do svých přízračných stříbrných uniforem a vyzbrojené rudě zářícími zbraněmi z krevního kamene – nahnalo unavené, hladové a zoufalé občany do hlediště arény. Císař tam už byl. Stál na soukromém balkonu na samém vrcholu hlediště. Vyzařovalo z něj rudé světlo; z krevního kamene měl zbroj, plášť i korunu, která se mu stáčela kolem hlavy jako beraní rohy.

Císař se ani jednou nepodíval na občany usedající do hlediště – měl oči jen pro okolí arény. K očím si tiskl dalekohled a zkoumal jím každý centimetr obzoru a každý kousek večerního nebe.

„Vznešenosti.“ Na soukromý balkon vstoupil císařův Nejvyšší komandér. „Obyvatelé jsou v hledišti a vojáci na svých místech, pane.“

„A lučištníci?“ zeptal se Sedmý.

„Na svých stanovištích v aréně i na střechách hlavního města.“

„A vstupy?“

„Zcela obklíčené, pane,“ ujistil ho Nejvyšší komandér. „Jsem si jistý, že jsme vystavěli nejbezpečnější stavbu na světě.“

„Nejbezpečnější i pro ni, komandére?“ naléhal Sedmý.

„Jestli se dostane nějak dovnitř, živá ven nevyjde.“

Sedmý se pod dalekohledem zazubil, ale neodložil ho.

„Dobře,“ prohlásil. „Začneme.“

Nejvyšší komandér zaváhal. „Jste si jistý, pane, že se objeví? Vzhledem k těm bezpečnostním opatřením by bylo nesmírně riskantní, aby –“

„Věř mi, komandére, ona na tu návnadu zabere!“ prohlásil Sedmý. „Dejte se do toho. Už jsem na tuhle chvíli čekal dost dlouho.“

Nejvyšší komandér se otočil do středu arény. Na jeho signál začali dva členové Bratrstva otáčet pákou a za nimi se otevřely těžké dveře. Těmi vstoupili další Spravedliví a vyváděli ze sklepení přes stovku vězňů. „Sympatizanti magie“ byli spoutaní na nohou i na rukou těžkými řetězy, a když je jejich strážci postrkovali do arény, mohli se sotva šourat.

Když lidé viděli své přátele a příbuzné v řetězech, byli by nejraději křičeli, přesto ale zůstávali co nejvíc potichu. Arénou se rozlehlo jen několik zdušených výkřiků. „Začněte rodinou Vždyzelených,“ houkl přes rameno Sedmý.

Pět členů Bratrstva vytáhlo z dlouhé řady vězňů pět členů rodiny Vždyzelených. Soudce Vždyzeleného a jeho manželku, jejich syny Brookse a Barrieho a Barrieho manželku Penny vyvlekli po schodech na vysoké popraviště a postavili je do řady pod jedinou oprátku. Na občany udělalo dojem, jak stoicky to Vždyzelení berou – někteří z nich jako by se nemohli popravy dočkat. Paní Vždyzelená si prohlížela smyčku s širokým, až strašidelným úsměvem. Penny se dychtivostí div netřásla a Brooks ukázal davu palec nahoru.

„Jak se opovažujete zacházet s námi jako se zločinci!“ rozkřikl se soudce Vždyzelený. „Jsem přece soudce Jižního království ! Celý život jsem zasvětil prosazování zákonů!“

„Ne, vy jste byl soudce,“ ušklíbl se Sedmý. „A brzo už nebudete vůbec.“

„Začneme bývalým soudcem, pane?“ zeptal se komandér.

„Ne, nejdřív pověste toho mladšího bratra,“ rozhodl Sedmý. „Jestli tohle Kmotřičku vílu nevyprovokuje, tak už nic.“

Členové Bratrstva postrčili Barrieho k šibenici a pevně mu utáhli smyčku kolem krku.

„Ach, b-b-běda!“ vykřikla Penny. „M-m-mám být svědkem smrti svého m-m-manžela! Jak k-k-krutý svět!“

„Neboj se, Jenny – chci říct Penny! “ Barrie měl smyčku zadrhnutou tak pevně, že skoro nemohl mluvit. „Za chvíli bude po všem.“

„P-p-prosím, buďte k němu m-m-milosrdní!“ prosila jeho manželka.

„Oběšení je svým způsobem milosrdné,“ podotkl Brooks. „Je to mnohem rychlejší než upálení, utopení, ukřižování nebo uvaření zaživa. A rozhodně z toho není takový nepořádek jako ze stětí, naražení na kůl, čtvrcení, ukamenování –“

„Tiše, Brooksi! “ sykl soudce Vždyzelený. „Nech toho! Není na tobě řada! “

„Pardon! “ odpověděl šeptem Brooks. „Nedošlo mi, že to říkám nahlas.“

„Já se svým synem souhlasím!“ prohlásila paní Vždyzelená dramaticky, aby ji celá aréna slyšela. „Tomuhle říkáte veřejná poprava? Zažila jsem i odpolední čaje, které byly děsivější! No tak, císaři, to přece dokážeš líp! Dej nám krev! Dej nám napětí! Dej nám absolutní hrůzu! “

Paní Vždyzelená hleděla nahoru na císaře nadšeně vykulenýma očima, jako by ho vyzývala, ať nařídí pro jejího syna strašlivější smrt. Soudce Vždyzelený zavrčel a zpražil členy své rodiny káravým pohledem.

„No tak! Přece jsme se domluvili, že se budeme držet scénáře! Přestaňte improvizovat!“

„Nemůžeš čekat, že v takové chvíli bude matka mlčet!“ nedala se paní Vždyzelená. „Chci pro svého syna to nejlepší – a to se týká i popravy!“

Soudce Vždyzelený se ušklíbl a chytil se za hlavu.

„Kdybych věděl, že se budete chovat takhle, paní Vždyzelená, nikdy bych vás nepožádal, abyste byla mou manželkou!“ bručel. „Všichni mlčte! Odteď budu mluvit jenom já!“

Lidem, kteří je sledovali, přišla ta rodinná debata podivná. Po celé aréně se lidé po sobě zmateně dívali – dokonce i členové Bratrstva spravedlivých pod kápěmi krčili čela. Císař sám si ale Vždyzelených nevšímal. Měl jiné starosti.

„Něco tu nehraje…“ mumlal si Sedmý pro sebe. „Už by tu měla být… jejího nejmilejšího bratra dělí pár vteřin od smrti a ona pořád nikde…“ Císaři bušilo srdce očekáváním. Horečně se rozhlížel dalekohledem po obzoru, jestli mu něco neušlo.

„Na tři ho pověste!“ křikl Nejvyšší komandér k šibenici.

Ne, to není možné… myslel si Sedmý. Ta by radši umřela, než aby nechala zahynout svou rodinu…

„JEDNA! “

Tak kde je? Proč je ještě nepřiletěla zachránit? Na co čeká?

„DVA! “

„Leda…“ řekl Sedmý, protože ho napadla znepokojivá myšlenka. „Ledaže už tady je! “

„TŘI! “

Císař se prudce obrátil k popravišti. Barriemu se pod nohama otevřela podlaha a tělo propadlo dřevěným pódiem. Zděšené obecenstvo zalapalo po dechu; ovšem vězni to nezlomilo vaz, jak čekali. Místo toho se krk Barrieho Vždyzeleného začal natahovat a natahovat jako gumička, až se jeho nohy dotkly země. Všichni diváci v aréně zaječeli – a pár jich dokonce omdlelo.

„TO NENÍ BARRIE VŽDYZELENÝ!“ zařval z balkonu Sedmý.

„A je to venku,“ řekl soudce Vždyzelený své rodině. „Mizíme! “

Řetězy, kterými byli Vždyzelení omotáni, se najednou rozplynuly. Rodina si stáhla kůži z obličeje a vlasy z hlavy – celou dobu byli v očarovaném převleku! Když zmizely paruky a masky, odhalila se jejich skutečná identita. Soudce Vždyzelený byla buclatá dívka s bílým peřím míso vlasů, paní Vždyzelená veliká panenka s očima jako knoflíky a pletí z pytloviny, Brooks vypadal jako chodící rostlina s kůží plnou chlorofylu a s listím vyrůstajícím z hlavy a Penny měla křídla, vykulené oči a žihadlo jako obrovský hmyz.

Barrieho hlava vyklouzla ze smyčky docela, jako by byla z plastelíny, a když si sundal převlek, změnil se v dívku s vousky a ocasem jako skunk.

„OKLAMALY NÁS ČARODĚJNICE! “ zaječel Sedmý.

A jako by to ještě nestačilo přeplněnou arénu dost šokovat, pět členů Bratrstva na popravišti odhodilo stříbrné uniformy a objevilo se pět velice barevných mladých lidí. Chlapci v kovovém zlatém obleku na hlavě a ramenou hořel oheň. Pak tu byla mladá žena s kudrnatými tmavými vlasy a v rouchu z třpytivých smaragdů. Třetí byla dívka s ostře oranžovým drdolem a v šatech z pláství, z nichž odkapával med. Čtvrtá dívka měla na sobě safírové plavky a vlasy jí splývaly kolem těla jako trvale plynoucí vodopád. A konečně pátá byla krásná mladá žena ve třpytivé kombinéze s křišťálovou hůlkou v ruce.

„TO JE RADA VÍL!“ zařval Sedmý. „ZABIJTE JE! VŠECHNY JE ZABIJTE!“

Lučištníci po celé aréně obrátili kuše k nečekaným návštěvníkům. Brystal Vždyzelená ukázala hůlkou na Krejčířku, Šlahounu, Be-Be a Tinu a v jejich rukou se objevila košťata. Čarodějnice na ně naskočily a rozletěly se kolem arény. Diváci i členové Bratrstva se krčili a uhýbali, protože jim čarodějnice svištěly jen pár centimetrů nad hlavami. Ten pohyb vyvedl lučištníky z míry tak, že nevěděli, kam nebo na koho střílet dřív.

„HLUPÁCI! NENECHTE SE ROZPTÝLIT!“ rozkazoval Sedmý. „STŘÍLEJTE PO KMOTŘIČCE VÍLE! HLAVNÍ JE ONA!“

„Lemone, Blankyto! Potřebuju páru!“ požádala Brystal.

Z Lemonových vztažených dlaní vyšlehl ohnivý proud a Blankytě z ukazováčku vytryskla voda. Oheň se srazil s vodou a vytvořil obrovský oblak páry. Brystal mávla hůlkou a silný vítr roztočil páru kolem středu arény, takže víly i vězňové se lučištníkům ztratili z dohledu.

„PROČ NESTŘÍLÍTE?!“ ječel Sedmý.

„Pane, lučištníci nevidí, kam střílejí! A tam dole jsou taky naši muži!“ namítal Nejvyšší komandér.

„MNĚ JE JEDNO, KOHO NEBO CO ZASÁHNOU! PROSTĚ PALTE!“ přikázal Sedmý.

Lučištníci tedy vypálili. Šípy z krevního kamene prosvištěly středem arény a těsně minuly Brystal a její přátele. Členové Bratrstva se pokoušeli používat vězně jako živé štíty. Brystal znovu mávla hůlkou a všichni takoví zbabělci se vznesli a začali vířit spolu s párou, jako kdyby je strhlo mocné tornádo. Lučištníci spustili kuše, protože se báli, že zasáhnou jiné členy klanu.

Císař zavyl vzteky nad neschopností Bratrstva. Přeběhl na druhou stranu balkonu a křikl na mrtvé vojáky střežící vchody.

„STRÁŽE! POJĎTE DOVNITŘ A ZAÚTOČTE NA TY POHANY! ANI JEDINÁ ČARODĚJNICE NEBO VÍLA SE Z ARÉNY NESMÍ DOSTAT ŽIVÁ!“

„Smaragdino! Honem, pusť vězně z řetězů!“ zavelela Brystal.

Zatímco se Armáda mrtvých hnala dovnitř, Smaragdina se rozběhla od jednoho vězně ke druhému a měnila jejich řetězy v měkký mastek, který se jim na nohou a rukou sám rozpadal.

„Lucy! Klementino! Zablokujte vchody, než se sem vojáci dostanou!“ zavolala Brystal.

Dívky se rozběhly k protilehlým vstupům do arény. Lucy uhodila do země pěstí a objevila se mohutná puklina. Když klikatý blesk dospěl k prvnímu vchodu, brána se zhroutila dřív, než se vojáci stačili dostat dovnitř. Klementina poslala svůj roj k druhému vchodu a včely zalily blížící se vojáky medem, až se přilepili k podlaze a stěnám. Za chvíli už byl vchod ucpaný lepkavými kostrami.

„Vchody jsou zablokované, ale to znamená, že východy taky!“ hlásila Lucy. „Jak dostaneme vězně do bezpečí?“

„To nech na mně!“ uklidnila ji Brystal.

Ukázala hůlkou na vězně a kolem každého se vytvořila obří bublina. K úžasu všech vězňů se bubliny vznesly a zvedly je vysoko k večernímu nebi. Jakmile všichni vězni odpluli z arény, Brystal ukázala hůlkou na Smaragdinu, Lemona, Klementinu, Blankytu a Lucy, a nakonec jí mávla i kolem sebe. Všichni se ve svých bublinách vznesli za vězni a Krejčířka, Šlahouna, Be-Be a Tina je následovaly na košťatech.

Jakmile víly odpluly, oblak páry v aréně se pomalu rozplynul a členové Bratrstva, kteří vířili s ním, popadali na zem. Když lidé v hledišti viděli, že vězni unikají, začali jásat, ale rychle zmlkli, protože si uvědomili, že takové sympatie jsou nezákonné. Když unikající vězně, víly a čarodějnice spatřil císař, zuřil tak, že se mu kolem úst začala dělat pěna.

„KOMANDÉRE, UPOZORNI LUČIŠTNÍKY VE MĚSTĚ!“ nařídil. „JESTLI NECHÁTE TY VÍLY UTÉCT, TAK TĚ TO BUDE STÁT HLAVU!“

„Rozkaz, pane!“ řekl Nejvyšší komandér.

Zadul na roh a upozornil tímto signálem lučištníky rozestavěné na střechách po celém hlavním městě. Lučištníci okamžitě uposlechli a začali pálit stovky a stovky šípů z krevního kamene na prchající, kteří se vznášeli nad městem. Šípy zasypávaly bubliny tak, že mnohé z nich praskly a vězni se začali řítit dolů. Brystal se oháněla hůlkou a bubliny obnovovala, ale tomu tempu nestačila.

„Krejčířko! Šlahouno! Be-Be! Tino! Pomozte mi je chytat!“ křikla.

Čarodějnice se okamžitě začaly míhat vzduchem a nabíraly padající vězně těsně předtím, než dopadli na zem. Lučištníci byli ale neúprosní a jejich útok se nezmírňoval, takže čarodějnice už za chvilku neměly na košťatech místo.

„JO!“ jásal Sedmý, když viděl, jak bubliny praskají. „Ti se z města nedostanou! Všichni popadají jako mouchy!“

„Smaragdino!“ křikla Brystal přes rameno. „Povolej zálohy!“

Smaragdina kývla a přitiskla ke rtům malou smaragdovou píšťalku. Hvízdla na ni vší silou a oblohou se rozlehl ostrý tón.

„Podívejte, pane!“ ukázal Nejvyšší komandér. „K městu se něco blíží!“

Císař se podíval do dálky a jásot ho přešel. Na obzoru se objevil obrovský černý stín, který se pohyboval vzduchem jako závoj hnaný větrem. Jak se blížil, císař si uvědomil, že to není jeden předmět, ale tisíce, které se pohybují společně. Zvedl dalekohled k očím a zjistil, že do města přilétá obrovské hejno gryfů!

Magičtí tvorové se vznášeli mezi budovami Vozových Hor a útočili na lučištníky. Shazovali je ze střech údery křídel, zobáky jim rvali z rukou kuše a do spárů sbírali celé hrsti šípů. Majestátní zvířata lučištníky vyvedla z míry tak, že mnozí ze svých stanovišť prchli. A zatímco gryfové napadali členy Bratrstva, víly, čarodějnice i vězňové bezpečně odplouvali od Vozových Hor. Jakmile byli z dostřelu, magičtí tvorové nechali lučištníky být, připojili se k průvodu bublin a všichni bezpečně mizeli k obzoru.

„NEEEEEEEEEEEEEE!“ Sedmý zařval tak hlasitě, že ho slyšelo celé město. „JAK JE TOHLE VŮBEC MOŽNÉ?! JAK JSME JE MOHLI NECHAT UNIKNOUT?! UŽ ZASE! “

Nejvyšší komandér polkl a obezřetně couvl.

„Mé nejhlubší omluvy, pane,“ řekl. „Myslel jsem, že náš plán nemůže selhat!“

Císař svíral dalekohled tak, až se začal prohýbat, ale náhle se zarazil a zmlkl. I v tom vzteku si totiž na nebi všiml něčeho zvláštního.

„Moment,“ řekl. „Kam zmizela Kmotřička víla? Ona a ta tlustá čarodějnice s ostatními nejsou!“

Císař se znovu a znovu rozhlížel po obzoru, ale Brystal a Lucy zmizely.

„Vaše rozkazy, pane?“ zeptal se Nejvyšší komandér.

„Vezmi své muže a okamžitě prohledejte město!“ rozkázal Sedmý. „Jsou pořád ještě tady! “

Brystal a Lucy se ve svých bublinách snesly na náměstí a bubliny při nárazu praskly. Jakmile přistály, Brystal se dala do běhu a Lucy se hnala za ní.

„No, ta záchrana byla hit, ale to představení byl propadák!“ stěžovala si Lucy. „To je z toho, když člověk obsadí amatéry. V šoubyznysu není nic horšího než kandrdas, co si myslí, že umí improvizovat.“

Brystal se náhle zastavila a rozhlížela se kolem sebe, jako by se ztratila. Město, ve kterém vyrůstala, sotva poznávala. Všechny budovy byly zahalené ve stříbřitých praporcích, na nichž byla buď císařova tvář, nebo bílý vlk, symbol Bratrstva spravedlivých. Dveře a okna byly zatlučené prkny nebo zajištěné řetězy, všechny sochy a pomníky předchozích vládců byly odstraněné nebo zničené. Na ulicích také ležely velké hromady popela, ačkoli Brystal nepoznala, co tady shořelo. Ve vzduchu stále ještě visel mlžný závoj kouře, takže nebylo vidět dál než na pár metrů.

„Brystal, co se děje?“ ptala se Lucy. „Proč jsme se zastavily?“

„Všechno vypadá úplně jinak. Já už nepoznám, která budova je která,“ vysvětlila Brystal.

„Není tady někde plán města?“

„Ne – ale možná bych si ho mohla vytvořit.“

Brystal zavřela oči a představila si Vozové Hory svého dětství. Ve velkém oblouku mávla rukou a ze špičky její hůlky vylétly tisíce drobných jiskérek, jako kdyby rozstřikovala po ulicích třpytivou mlhu. Světélka se ovšem neuložila na budovy tak, jak vypadaly teď, ale znovu vytvořila město, jaké si Brystal pamatovala. Když otevřela oči a zorientovala se, světla zmizela.

„Knihovna je támhle!“ ukázala. „Pojď za mnou! Nemáme moc času!“

Popadla Lucy za ruku a táhla ji k budově se skleněnou kupolí na druhém konci náměstí. Stejně jako ostatní budovy byla i knihovna pokrytá stříbrnými praporci, ale na rozdíl od ostatních byly schody ke vchodu obehnané vysokým kovovým plotem. Na plotě visela tabulka:

OBČANÉ, POZOR!
Podle Článku 2 císařovy Spravedlivé ústavy je tato budova pro veřejnost zcela uzavřena.
Vstup bez povolení je zakázán.
Neuposlechnutí se trestá smrtí.

Brystal si to přečetla a začala se v ní vařit krev. Rozstřelila plot hůlkou a Lucy pak vyběhla po schodech nahoru a rozkopla dvojité dveře. Jen co dívky vstoupily do temné budovy, Brystal se zvedl žaludek. Knihovna byla zničená tak, že nebyla vůbec k poznání. Veškerý nábytek byl převrácený, polstrování rozřezané. Veliká stříbrná koule, která kdysi tak majestátně vévodila přízemí, ležela teď na koberci rozbitá na střepy. A co bylo nejděsivější, všechny police v třípatrové knihovně byly prázdné.

„Tady toho moc není,“ podotkla Lucy.

„To přece není možné,“ nechápala Brystal. „Tady to bylo všechno plné knih!“

„Co myslíš, že se s nimi stalo?“ zeptala se Lucy.

„Sedmý je musel někde schovat,“ odpověděla Brystal. „Pojď se rozhlídnout, jestli tu něco nezůstalo.“

Procházely uličkami prostorné knihovny jako krysy v několikapatrovém bludišti. Bohužel císařovu čistku nepřežila ani jediná stránka. Dokonce i tajná komora pouze pro soudce, kterou Brystal objevila, když tu pracovala jako uklízečka, byla úplně prázdná. Brystal začala nešťastně přecházet kolem okna ve druhém patře. Pohledem zalétla ven na náměstí a náhle ztuhla. Došlo jí totiž, z čeho je všechen ten popel na ulicích.

„Sedmý ty knihy neschoval – on je spálil!“ pronesla nevěřícně.

„To nechápu,“ řekla Lucy. „Proč by Sedmý pálil nějaké knížky?“

Brystal povzdechla a zavrtěla hlavou. „Protože čtení pobízí k přemýšlení, přemýšlením vznikají myšlenky, z myšlenek se rodí změna, a tyrana nic neohrožuje tolik jako změna.“

Lucy zavrčela a zaťala obě ruce v pěst. „Panebože, já toho chlapa NENÁVIDÍM! “ prohlásila. „Zrovna když si myslím, že už nejde někoho nesnášet víc, on mi vždycky dokáže, že to není pravda!“

„Knihy se naštěstí dají nahradit,“ řekla Brystal. „Tedy… většina knih se dá nahradit.“

Lucy polkla. „Myslíš, že ji zničil s ostatními?“

„Upřímně řečeno pochybuju, že ta tady vůbec kdy byla. Když jsem tu uklízela, takové knihy bych si určitě všimla. A nevzpomínám si, že bych tu viděla něco třeba jen vzdáleně podobného – dokonce ani v soukromé knihovně soudců.“

„Ale tohle je jediná knihovna, kterou jsme ještě neprohledaly. Jestli není tady, tak kde je?“

Brystal mlčela, protože si kladla stejnou otázku. Z myšlenek ji ovšem vyrušilo podivné červené světlo. Obě dívky se obrátily a zjistily, že na konci uličky stojí Spravedlivý císař. Rudé světlo se do potemnělé knihovny lilo z krevního kamene, do kterého byl oblečený. Z upřeného pohledu sálala čirá nenávist.

„Sedmý.“

V prvním okamžiku byla Brystal ráda, že císaře vidí. Zčásti ještě chtěla věřit, že Sedmý je ten elegantní mladý princ, jenž ji tak okouzlil, a ne nebezpečný mladík, který se ji pokusil zabít.

„Tvoje skutečná rodina je nejspíš živá a zdravá, co?“ ušklíbl se Sedmý.

„Už měsíce jsou v bezpečí,“ potvrdila Brystal.

Koutky císařových úst se zvedly ve zlověstném úšklebku, ale nenávist v očích nepolevila.

„Komu čest, tomu čest,“ řekl. „To, co jste provedly v aréně, byl docela výkon. Bohužel, váš nejpovedenější kousek bude taky váš poslední.“

Císař luskl prsty a za ním se objevil Nejvyšší komandér a Bratrstvo spravedlivých. Brystal a Lucy musely couvnout až ke stěně na samém konci uličky. Brystal zoufale toužila mávnout hůlkou a všechny je srazit k zemi, ale věděla, že její magie je proti zbraním z krevního kamene bezmocná. Když byly stráže na svých místech, císař zvolna došel k oběma dívkám a podíval se Brystal zblízka do očí.

„Pověz mi, Brystal, kolik životů vlastně máš?“ zeptal se. „Nebo vlastně ne, já se nechám překvapit. Jsem ochotný zabít tě tolikrát, kolikrát bude potřeba.“

„I když mě zabiješ, nevyhraješ,“ prohlásila Brystal. „Je jedno, kolik zákonů vydáš, kolik lží napovídáš nebo kolik knih spálíš – zúčtování nakonec přijde. Tvoji lidé jsou mnohem chytřejší a silnější, než si myslíš, ať se mnou, nebo beze mě. Je jen otázka času, než začnou mít tvojí tyranie dost a povstanou.“

„No, a to se právě pleteš,“ ušklíbl se. „Víš, ke skutečnému odporu je potřeba odvaha, je k němu potřeba inteligence, je potřeba vytrvalost – a to jsou vlastnosti, s kterými se lidi nerodí. Ne, ne, ne. Statečnost je potřeba probouzet, chytrost se musí rozvíjet, rozhodnost je potřeba povzbuzovat – ale když zničíš všechno, co společnost vyživuje, tak ta společnost nikdy nezíská dostatečné nástroje, aby tě zničila. A nic mým poddaným nevezme odvahu víc, než když uvidí hlavu velké Kmotřičky víly naraženou na kůl! “

„ZKUS VZÍT ODVAHU TOMUHLE, TY CHODÍCÍ ÚPALE!“ rozkřikla se Lucy.

VŽUM! Lucy se vší silou opřela o nejbližší knihovnu a BUCH! Police padla přímo na císaře a přirazila ho k zemi. Sténal a pokoušel se vysvobodit, ale knihovna byla příliš těžká.

„Takhle se má improvizovat,“ prohlásila Lucy. „Promiň, Brystal, nechtěla sis s ním ještě popovídat, že ne?“

„Jen žárlím, že mě to nenapadlo první,“ ujistila ji Brystal.

„NESTŮJTE TAM TAK, ZABIJTE JE!“ ječel Sedmý na své muže.

Bratrstvo se rozběhlo k Brystal a Lucy se zvednutými meči a kopími. Lucy uhodila pěstí do podlahy a koberec se divoce rozvlnil. Vlna rozkymácela regály a ty se začaly jeden po druhém na členy Bratrstva kácet.

„Dobrý!“ pochválila ji Brystal.

„Dík,“ odpověděla Lucy. „Takhle jsem se jednou dostala z jedné palírny. Ale to ti budu vyprávět jindy! Mizíme odsud!“

Brystal a Lucy se hnaly uličkou, přeskakovaly regály i vojáky lapené pod nimi. Lucyina vlna ale bohužel byla mnohem mocnější, než měla v úmyslu. Když s Brystal vběhly do vedlejší uličky, regály se začaly kácet i tady.

„Lucy, zastav to!“ křikla Brystal.

„Víš přece, že když něco začnu, tak už to nezastavím!“ odpověděla Lucy. „Moje magie je něco jako pytlík chipsů!“

Neměly ale čas o tom přemýšlet. To jediné, co mohly udělat, bylo utíkat. Padající regály je pronásledovaly po patře jako řítící se kostky domina. Některé z nich se převážily do spodních pater a tam rozpoutaly další dominový efekt ve všech uličkách. Než se Brystal a Lucy dostaly do přízemí, byla už překocená každá police v celé knihovně.

Lucy se rozhlédla po té zkáze a nervózně se zasmála. „To jsi ráda, že už tady neuklízíš, co?“ řekla.

Dívky se rozběhly k východu, ale u hlavních dveří se prudce zastavily – knihovna byla obklíčená Armádou mrtvých! Brystal a Lucy byly v pasti! Jen co si jich mrtví vojáci všimli, začali se řítit dovnitř.

„Sakra, těch je jak švábů! A taky takoví nezmaři!“ ulevila si Lucy. „Jak se přes ně dostaneme?“

Brystal se rozhlédla po knihovně a hledala nějaký rychlý únik. A pak jí pohled padl na skleněnou kupoli ve stropě.

„Honem! Chyť se mě v pase!“ zavelela.

„Proč?“ zeptala se Lucy.

„Teď budu zase improvizovat já!“

Lucy omotala Brystal pažemi, jak nejpevněji dokázala. Brystal zvedla ruku ke stropu a ze špičky hůlky vystřelilo jasné světlo. Obklopilo Brystal a Lucy a náhle obě prolétly kupolí jako kometa. Kupole se roztříštila a na kostlivé vojáky pršelo sklo.

Ve druhém patře se zatím Nejvyšší komandér a Bratrstvo spravedlivých soukali zpod těžkých regálů. Pak se rozběhli k císaři a odsunuli z jeho těla knihovnu.

„Pane, stalo se vám něco?“ staral se Nejvyšší komandér.

„Nic mi není!“ odsekl císař a vstával. „Kde je Kmotřička víla?“

„Ona a její spolupachatelka unikly z knihovny, pane.“

„COŽE?! “

Při této zprávě se císař rozzuřil na nejvyšší míru. Popadl Nejvyššího komandéra za ramena a vystrčil ho z okna.

„Nejvyšší komandér byl sesazen! “ prohlásil a pak ukázal na nejbližšího člena Bratrstva. „Ty! Ty jsi nový Nejvyšší komandér! Jestli mě zklameš, potká tě stejný osud! Je to jasné?“

Muž pod stříbrnou maskou vytřeštil oči a honem se uklonil.

„Jsem vám k službám, pane,“ řekl a hlas se mu nervózně chvěl.

„Dobře,“ kývl Sedmý. „Ta Kmotřička víla má něco za lubem – cítím to v kostech! Musíme přijít na to, co plánuje!“

„Co dělala v knihovně, pane?“

„Copak to není jasné?“ utrhl se Sedmý. „Hledala knihu.“

„Ale jakou knihu, pane?“

Císař vyhlédl rozbitým oknem, jako kdyby mohl na opuštěném náměstí najít odpověď. Nepřišel ale na nic.

„Nevím,“ řekl. „Ale ať je to, co je to, musíme to najít dřív než ona.“

KAPITOLA DRUHÁ

ODPOČET

Tik… tik… tik… tik…

Brystal odjakživa nesnášela tikání hodin. Ať už odpočítávala čas do chvíle, kdy bude moct uniknout ze Školy pro budoucí manželky a matky, nebo počítala minuty, které jí ještě zbývají na tajné čtení v knihovně Vozových Hor, připadalo jí, že zlověstněji už tikání znít nemůže. Jenže to se velice mýlila.

Tik… tik… tik… tik…

Brystal pohlédla na stříbrné kapesní hodinky připevněné k pásku. Kdyby je viděl někdo jiný, řekl by, že ukazují několik minut před polednem. Někdo jiný by si tichého otáčení koleček možná vůbec nevšiml. Ale pro Brystal bylo jejich tikání ohlušující. Ty hodinky neodpočítávaly hodiny jejího dne – odpočítávaly dny jejího života.

Dva týdny…

Víc času ti nezbývá.

Abys objevila starou knihu kouzel…

Zničila Nesmrtelnou…

A ani jedno z toho jsi ještě nenašla.

Tik… tik… tik… tik…

Nejsi o nic blíž, než jsi byla před rokem…

Musíš se smířit s pravdou…

Dochází ti čas…

Za třináct dní…

Umřeš.

Kletba uvalená na její mysl se v poslední době téměř neobjevovala. Brystal se tak dobře naučila ignorovat znepokojivé myšlenky, že si jich už skoro ani nevšímala. Dokonce i když se jí občas vnutily, Brystal je s velkou chutí zase usadila. Znepokojivé myšlenky už pro ni nebyly mocná kletba – byly jako starý kamarád, se kterým se ráda pře.

Možná máš pravdu… myslela si.

Ale kdo nežije v půjčeném čase?

Čí dny nejsou sečtené?

Když vím, kdy můj život skončí, můžu co nejlépe využít dobu, která mi zbývá…

A nevyplýtvám ani vteřinu.

Brystal zaklapla hodinky a zastrčila je do kapsy kombinézy. Stála u okna své pracovny v Magické akademii a rozhlížela se po zelených kopcích, po modře jiskřícím oceánu a po třpytivě zlatém zámku kolem sebe. Snažila se obdivovat Území víl, kdykoli mohla, protože věděla, že to pokaždé může být naposledy. Nedovolila si ale kochat se dlouho – smrt nesmrt, měla spoustu práce.

Hledat dávnou knihu kouzel a pátrat po Nesmrtelné bylo sice těžké břímě, Brystal ho ale naštěstí nemusela nést sama. Poprvé se svým kamarádům svěřila, místo aby je chránila před pravdou. Věděli všechno o její dohodě se Smrtem, věděli, že Brystal má pouze rok času na to nalézt Nesmrtelnou a zničit ji pomocí dávné knihy kouzel, jinak její život skončí. A kamarádi se pustili do práce dřív, než je Brystal stačila jen požádat o pomoc.

Během uplynulých jedenácti měsíců a dvou týdnů se Brystalina pracovna změnila v centrum důkladného pátrání. Víly zavalily každý kousek skleněného nábytku hromadami map a adres každé známé knihovny, každého knihkupectví a každého sběratele knih na světě. Zatímco ony neúnavně pracovaly na nalezení knihy kouzel, čarodějnice se svědomitě snažily odhalit Nesmrtelnou. Všechny stěny pracovny byly plné rodných listů, úmrtních listů a portrétů velice, velice starých dam.

Teď, když Lucy a Brystal podnikly cestu do Vozových Hor, byly už všechny knihovny prohledané. Víly tedy soustředily své úsilí na knihkupectví a známé sběratele knih. Psaly jim pod pseudonymy, aby svou operaci utajily, a vyptávaly se prodavačů a sběratelů na všechny starší publikace, které snad mají. Každé ráno rytíř Horence přivlekl do pracovny těžký pytel pošty a víly se na něj vrhly v naději, že tam bude nějaké vodítko.

„Zrovna jsem dostala dopis z knihkupectví Knihomol ve Třpytivých Výšinách!“ hlásila Smaragdina. „To knihkupectví prý před časem zavřeli a teď je tam kavárna. Sakra, to je tenhle měsíc už čtvrtý případ. Píšou, že všechny své knihy darovali místnímu sirotčinci, ale žádná z nich nebyla starší než deset dvacet let.“

„Konečně mi odepsal ten sběratel z Palašového Hradiště,“ řekla Klementina. „Pan Perversson píše, že nám rád ukáže svou sbírku starých učebnic a taky svou sbírku vycpaných mývalů. Tedy ta druhá polovina mě kapku zneklidňuje, ale ta první vypadá slibně!“

„Mám novinky z Východního království!“ oznámil Lemon. „Z knihkupectví Trhák v Železné Pěsti píšou, že se specializují na antikvární knihy z celého světa. Mají tam dokonce i pár tisků až z doby krále Šampiona Prvního! Měli bychom se tam podívat!“

Společně s poštou Horence taky každé ráno nosil hromadu novin z různých měst celého světa. Čarodějnice pročítaly nekrology, aby mohly vyloučit potenciální Nesmrtelné.

„Další zaklepala bačkorama!“ hlásila Lucy. „Faradean Fairplayová minulý týden natáhla brka ve věku sto dvanáct let. Zanechala po sobě čtyři děti, patnáct vnoučat a sedm mnohem mladších exmanželů – dobře ty, Faradean! Její poslední slova zněla: ‚Á, tady jsi, pane bože. Už jsem myslela, že jsi na mě zapomněl.‘“

„Já mám taky smutné zprávy,“ přidala se Tina. „Ester Sestermannová zemřela ve věku sto tři let. Včera ji uložili k poslednímu odpočinku na hřbitově Věčný klid ve Třpytivých Výšinách. Říká se tu, že zemřela klidně ve spánku – tedy v manželově spánku. Ester sama prý trpěla nespavostí. Sakra, na tuhle jsem dost sázela.“

„Jo, a Větruše Plevellová už, jak koukám, taky není mezi námi,“ řekla Šlahouna. „Zemřela pár dní před svými sto pátými narozeninami. Zanechala po sobě své milované kočky Starostu Fouska, Přadýnka, Palčáčka, Doktora Chlupa, Ťaplíka a Bručouna Druhého. Příčina smrti je neznámá, protože kočky mrtvolu sežraly.“

„Senzace,“ zazubila se doširoka Krejčířka. „Nevadí, když si tenhle nechám?“

Krejčířka vystřihla nekrolog z novin a nalepila si ho do alba, kam si ukládala různé příšerné nekrology. Be-Be mezitím obkroužila místnost a červeně přeškrtla portréty Faradean Fairplayové, Ester Sestermannové a Větruše Plevellové.

„N-n-nějak nám ty stoleté d-d-docházejí,“ podotkla Be-Be.

„Údajně stoleté,“ opravila ji Krejčířka. „Pořád vám říkám, že noviny si můžou vykládat, co chtějí, ale ty nekrology můžou být falešné! Ujistit se o tom můžeme jen tak, že ty ženské vykopáme a přesvědčíme se, že jsou vážně mrtvé!“

Tina polkla a zvedla ruku. „Brystal, nemohla bych se věnovat spíš té knize kouzel? To hledání Nesmrtelné se mi přestává líbit.“

„Tedy, ne že bych chtěla Krejčířku hájit, ale ono na tom něco je,“ podotkla Smaragdina. „Kdo ví, kolikrát už musela Nesmrtelná fingovat svou smrt, aby se vyhnula podezření? Když ji máme najít, nemůžeme uvažovat ve vyjetých kolejích. Nejstarší žena na světě nám sem jen tak sama nenapochoduje.“

V té chvíli se rozletěly dveře pracovny a vstoupila paní Vé.

„Ahoj, ahoj, ahoooj! “ zazpívala veselá hospodyně. „Říkala jsem si, že možná budete mít hlad, a tak jsem vám nachystala ostružinové nákypy! Nebudete tomu věřit, ale jeden z vězňů, které jste včera zachránili z Říše spravedlivých, je proslulý cukrář! No nemáme štěstí? Celé dopoledne jsme si vyměňovali recepty. Krejčířko, Šlahouno a Be-Be, brala jsem pochopitelně v úvahu vaše speciální výživové potřeby a na ty vaše jsem vám nasypala pavoučí nožičky, abyste se cítily jako doma. Však to není poprvé, co jsem někomu hodila brouka do jídla. HA HA! “

Blankyta vytřeštila oči a vyčítavě ukázala na hospodyni prstem.

„Panebože! Paní Vé je Nesmrtelná! “ prohlásila. „Proč nás to nenapadlo dřív?! Je to nejstarší člověk, co známe! Dokonce i její vtipy jsou prastaré!“

Paní Vé protočila oči a postavila tác s nákypy na stolek.

„Už mě zase zahanbuješ, Blankyto, svým vysokým míněním o mně,“ prohlásila. „Kdybych byla Nesmrtelná, myslíš, že bych vypadala takhle?“

„Jak to myslíte, paní Vé?“ nechápala Klementina.

„Nejlepší na nesmrtelnosti musí přece být to, že člověk nestárne,“ vysvětlila paní Vé. „Proč by jinak někdo chtěl žít věčně? Já bych rozhodně nestála o to celou věčnost jen stárnout a slábnout. Rozinky nemám dokonce ráda ani v salátu, tím míň bych je chtěla vidět v zrcadle! HA HA! “

Víly a čarodějnice ztuhly a s hrůzou se po sobě podívaly.

„No jasně!“ řekla Tina a rozčileně se zatahala za uši. „My jsme celou tu dobu hledaly starou ženskou! Jenže Nesmrtelná může být jakéhokoli věku! To znamená, že to může být kdokoli!“

„To je jako h-h-hledat jehlu v h-h-hoře sena!“ prohlásila Be-Be. „J-j-jak ji pak m-m-máme objevit?“

„Uklidněte se všichni!“ prohlásila Krejčířka „To má úplně jednoduché řešení. Budeme prostě muset vykopat každou ženskou, která kdy umřela. Já si to ráda vezmu na povel.“

Víly a čarodějnice se sklesle chytaly za hlavu, vzdychaly a zoufaly si. Zvláštní bylo, že osoba, které se to zjištění dotýkalo nejvíc, si ho zřejmě brala nejméně. Brystal zůstala překvapivě klidná, jako kdyby tenhle vývoj situace byl tak bezvýznamný jako předpověď počasí.