Kouzelný klíč
Konec duchů na Hlodavčím zámku

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Richard Bergman

Kouzelný klíč – Konec duchů na Hlodavčím zámku – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Podzimní prázdniny

Lukáš s Adélkou už nemohli dospat. Čekala je totiž dlouhá cesta do Pištělína za strýčkem, který byl už dlouhá léta kastelánem na Hlodavčím zámku. Když ráno zazvonil budík, vyskočili z postele, jako by jim měl ujet vlak. Nebylo se čemu divit. Týden podzimních prázdnin přišel jako na zavolanou.

„Jestli sebou nepohneš, tak nám to ujede!“ spustil Lukáš.

Adélka se zašklebila a dala se do snídaně.

„Co vyšiluješ! Já už jsem dávno sbalená.“

Maminka jim připravila svačinu a každému dala na přilepšenou trochu peněz.

„Ne abyste to utratili za nějaké hlouposti. A ve vlaku opatrně, žádné vylomeniny. Až vás strýček vyzvedne, dejte vědět, že jste v pořádku.“

„Jasný, budeme na příjmu,“ řekla Adélka s plnou pusou.

„Jasný, budeme se hlásit v každé stanici,“ zavtipkoval Lukáš.

Maminka mávla rukou, usmála se a vyprovodila je ke dveřím.

„Jo, a že zdravíme taťku, až se vrátí z práce,“ řekli společně a zabouchli za sebou dveře.

Vlak se pomalu rozjížděl. Lukáš s Adélkou seděli v kupé, nosy měli nalepené na okně a sledovali, jak se pomalu vzdalují pražskému nádraží. Za městem pak nemluvili o ničem jiném než o Hlodavčím zámku. Vzpomínali, jaké to bylo, když byli u strýčka o minulých prázdninách. Moc dobře si pamatovali, jak jim před spaním vyprávěl o strašidlech a přízracích, které se na zámku zjevují.

„Myslíš, že to byla pravda, co nám strýček vyprávěl?“ zeptala se Adélka.

„Proč by si měl něco vymýšlet,“ odbyl ji Lukáš. „Na každém zámku straší, tak musí strašit i tam.“

„Asi jo,“ řekla rozpačitě Adélka. „A myslíš…“

„Už toho nech,“ zastavil ji Lukáš. „Nejedeme na chatu, ale na zámek. Přihodit se může cokoliv. S tím musíme počítat.“

Vlak vjel mezitím do další stanice a za silného skřípění brzd zastavil u přeplněného nástupiště. Do vagonu, ve kterém seděli Lukáš s Adélkou, přistoupilo několik cestujících. Mezi nimi i starý pán, který vypadal jako pohádkový dědeček.

„Mládeži, máte tu volno?“ zeptal se skrze dlouhé bílé vousy a na prázdné sedadlo si odložil starý odřený kufřík.

„Jasně,“ řekl dospělým hlasem Lukáš, aniž by předem pozdravil.

Pán odložil malý cestovní kufřík, z hlavy sundal klobouk a z kapsy kabátu vytáhl pomačkané noviny. „Mohu se posadit?“ řekl a ukázal na volné místo vedle Adélky.

Adélka pokrčila rameny. „Můžete,“ hlesla.

Pootevřeným oknem se ozval hvizd píšťalky a vlak se dal znovu do pohybu. Za krátký čas už bylo v dálce vidět barevnou podzimní krajinu, obklopenou hustým borovým lesem. Starý pán si dal na nos brýle a pustil se do čtení. Adélka ho chvílemi pozorovala, ale když na ni přes silná dioptrická skla pohlédl, rychle se otočila k oknu.

„Tak kam máte namířeno?“ zeptal se starý pán.

Lukáše jeho otázka zaskočila. Přestože měli od rodičů nařízeno, aby se nedávali do řeči s cizími lidmi, pohotově odpověděl: „Jedeme do Pištělína. Strýček je kastelán na Hlodavčím zámku.“

„Má tam pro nás připravenou komnatu,“ usmála se Adélka.

„Tak to vám přeju,“ řekl starý pán. „Na Hlodavčím zámku jsem také byl, ale už je to hodně let. Dokonce možná znám i vašeho strýčka. Kdysi jsem tamnímu kastelánovi pomáhal řešit takové zapeklité věci, které se tam tehdy udály. Ale to už je moc dávno.“

„Jaké věci?“ zeptal se Lukáš.

„Podivné. Moc podivné,“ zašeptal starý pán a jeho hlas zněl tajemně.

Lukáš s Adélkou na sebe rozpačitě pohlédli. Nevěděli, jak si to vysvětlit.

„Za chvíli budu vystupovat,“ řekl starý pán. Otevřel kufřík a vytáhl z něj malou plechovou krabičku.

„Co to je?“ zeptal se Lukáš překvapeně.

„Lapač duchů.“

„Cože?“

„Lapač duchů. Je to můj vlastní vynález. Půjčím vám ho. Třeba se vám bude hodit. Říkal jsem přece, že se na zámku dějí podivné věci.“ Starý pán vzal do ruky kufřík a podal krabičku Lukášovi.

„A jak vám ho vrátíme?“

„To už nechte na mně,“ řekl starý pán a nasadil si na hlavu klobouk.

Možná si z nás dělá legraci, říkal si v duchu Lukáš. Třeba má radost, že jsme mu na to skočili.

„Stačí krabičku pevně stisknout v dlani a pak uvidíte, co se bude dít.“

Vlak se v plné rychlosti vřítil do tunelu a vše se zahalilo do černé neprostupné tmy. Když z něho vyjel, starý pán už v kupé nebyl.

„Tak to je teda síla,“ řekl Lukáš a podal krabičku Adélce.

„Dej bacha, ať ji moc nezmáčkneš. Sice nejsem duch, ale kdo ví, co by se mohlo stát.“

Pištělínské nádraží vypadalo jako kostičky z lega. Kdysi dávno, když s rodiči navštívili strýčka, vypadalo úplně jinak. Teď byla na hlavní budově červená omítka, dveře byly natřené na zeleno a nabílené okenní rámy zářily, jako by se na nich usadila hejna bělásků. Adélka s Lukášem stáli na nástupišti a nedočkavě vyhlíželi strýčka.

„Mám takový pocit, že půjdeme na zámek po svých,“ poznamenal Lukáš.

„Hm, tak to ani omylem. To tady radši vystojím důlek,“ bránila se Adélka.

„Jestli si myslíš, že pro nás přijede kočár s trojspřežím, tak to se dost mýlíš,“ řekl Lukáš a vytáhl z batohu svačinu. „Mám hlad jako vlk!“

Než ale stačil spolknout první sousto, uviděl, jak na ně strýček mává.

„Už jsem se vás nemohl dočkat,“ zajásal strýček a oba sourozence objal tak pevně, že se nemohli ani nadechnout. „Pan Drábek byl tak hodný a půjčil mi auto. Jít do toho prudkého kopce po svých by se vám asi nelíbilo.“

Adélka s Lukášem se svalili na zadní sedadlo. Měli radost, že se nemusejí trmácet pěšky. Po cestě se stále na něco vyptávali. Zapomněli ale přitom na slib, který dali mamince, že jak dorazí do cíle, dají o sobě vědět.

První noc na hlodavčím zámku

Lukáš s Adélkou se rozhodli, že strýčkovi o lapači duchů zatím nic neřeknou. Krabičku uschovali za kachlová kamna v jedné z komnat, která sousedila s jejich dvěma pokoji, poblíž rytířského sálu.

Na uvítanou pro ně kastelán nechal vystrojit zámeckou hostinu. Uprostřed stolu stál velký marcipánový dort ozdobený čokoládovým erbem.

„To je erb bývalých majitelů zámku,“ poučil Adélku s Lukášem strýček.

Mezi několika stříbrnými mísami s ovocem a zeleninovými saláty vyčníval jako Petřínská rozhledna dřevěný stojánek, na kterém viselo několik čerstvě vyuzených klobás.