Fotbalový král:
Pépi je bůh!

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.mf.cz

www.albatrosmedia.cz

Jan Žáček

Fotbalový král: Pépi je bůh! – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Fotbalový král

Tak teda jo. Když jste holt chtěli další díl knížky vo mně, jako vo fotbalovym králi, tak tady ho máte.

Já si píšu deník pořád, protože abych jako jednou, až budu starej, mohl zalistovat a zavzpomínat si na dětství a na mládí.

No, ale když jste, mermomocí, o mým životě chtěli dál číst, tak jsem se uvolil a dohodl se s nakladatelem, že vydá další kus toho mýho povídání o tom, jak jsem hrál s klukama fotbal a jak jsem se proslavil, skoro jako ten slavnej Pépi Bican.

Je to vo mym začátku na Spartě a taky vo tom velkým turnaji pražskejch základních škol, do kterýho jsme se dostali a ve kterym jsme uspěli.

Základní sestava našeho mančaftu:

Gólmani: Kopi (ten pak přeběhl do týmu Ruska) a Jordan Pickford.

Obránci: Michael Keane a Harry Maguirre.

Útok: Dany, já (teda Pépi) a Olda.

Náhradníci: Harry Kane, Waine Rooney a Marcus Rashford.

Trenér: pan učitel Pazourek

Největší fanynky: Hanička a paní učitelka Matulíková.

K těm anglickejm jménům. Jasnačka, že to nebyli žádný opravdový Angláni, ale český kluci z osmičky na naší škole, který hrávali za Hrdý Albion. Prostě velký frajeři a super čutálisti. Každej, kdo četl první díl, je dobře zná. A kdo ho nečetl, tak ať si ho honem pořídí a přečte si ho. Protože Fotbalovýho krále čte každej správnej kluk.

Kapitola 1.

První trénink na Spartě

Jak jsme tam přišli s Kopim a nejdřív se jenom tak koukali a poflakovali se, ale pak si nás pan trenér vzal pořádně do parády, a to tak, že jsme necítili kosti ani svaly. Byla to fakt parádní makačka. A jak mi Kopi po tréninku řekl, že na tohle kašle a že radši někam vyrazí a bude koukat do nebe a bánit.

Protože mě tam pan trenér Votýpka pozval a protože jsem si říkal, že snad nemůže být nic lepšího než hrát za železnou Spartu, přišel jsem se podívat na trénink na Letnou. A vzal jsem s sebou Kopiho, protože toho jsem v každym případě chtěl mít za zádama.

Stáli jsme tam a koukali, až k nám přišel asistent pana Votýpky Kolenatý: „Kluci, tak co? Vezmete si kopačky a půjdete nám něco ukázat? Nebo jste tady jen tak pro parádu?“

„Jasnačka, můžem,“ souhlasil jsem. „Vlítneme na to.“

„To nemusí bejt,“ do ničeho se nehnal Kopi.

„No tak, pan Votýpka je na vás zvědavej.“

A tak jsme se teda převlíkli oba a šli do kopaček, že jako předvedeme, co umíme. Jasně, že jsme chtěli předvádět nějaký parádičky, kterými jsme ohromovali na naší škole, když jsme hráli za třídu. Obzvlášť Kopi, kterej byl mistr robinsonád.

Ale kdepak. Pan trenér nás zapojil do normálního tréninku, a tak jsme lítali kolem dokola hřiště jako pomatený.

Potom se trénovalo posilování s těžkým balónem, pak skákání, prostě se vůbec dělaly věci, který nikoho normálního nemohly bavit.

Ale jo, ono se všecko musí natrénovat. Ale proč tak dlouho? Skoro celej trénink. Pruda neskutečná!

Nejotrávenější byl Kopi, který se pořád víc tvářil, jako že tady nebude, protože todlencto nemá zapotřebí, protože on je brankářskej génius a ne nějakej čutálek.

Ale potom se trénovaly nájezdy na branku a Kopi dostal konečně příležitost se předvést. No, to se teda předvedl… Z bůhvíkolika nájezdů chytil dva, a to ještě jenom proto, že byly mizerně kopnutý. Byl úplně nemožnej.

A mně to taky nešlo. Kvůli tomu, jak jsem byl totálně umakanej, se mi vůbec nedařilo do balónu pěkně kopnout a střílel jsem vedle. Nakonec jsem, k dovršení všeho, o merunu zakopnul a upadnul. Kluci se mi krutě vysmáli. A neudržel se ani pan trenér. Připadal jsem si zase jako malej trouba, kterej vůbec nic neumí. Jako na začátku, když jsem se učil kopat s tátou na Sázavě.

Po tréninku si nás s Kopim vzal pan Kolenatý stranou a povídá: „Pánové, takhle by to vážně nešlo. Buď začnete makat, nebo si hrajte někde na plácku s dětma. Takhle na Spartu nemáte.“

A to k nám došel i pan Votýpka: „A nebo si jděte na Slávku. Tam berou panenky. U nás potřebujeme opravdový chlapy a srdcaře, který něco vydržej. Tak o tom přemejšlejte. Možná, že by vám prospěl i samostatnej trénink.“

Šli jsme a mlčeli. Bylo nám to oběma dost blbý. Teda mě to jako určitě bylo blbý.

„Hele, já na to kašlu,“ prohlásil Kopi, když už jsme se měli rozejít, protože já jsem teď bydlel na Letný a on na Žižkově, čili na Žižkaperku, jak říkal. Rovnou pod Vítkovem, jak tam stojí bratr Žižka na koni a má v ruce palcát. „Já todle nemám zapotřebí, protože já jsem brankářskej génius, a ze mě nikdo nebude dělat malýho troubu.“ A aniž by čekal na to, co řeknu, jestli teda něco řeknu, tak se prudce rozběhnul dolů z kopce ke Strossmayerovu náměstí. A byl v prachu.

No, tak to je pěknej malér. Já jsem chtěl mít Kopiho dycky za zádama, jak jsem už psal, protože to je jistota. No, dneska to jako jistota moc nepůsobilo. Dneska to působilo spíš jako děsnej malér. Asi Kopi neni tak dobrej, jak jsem si myslel.

Nedá se nic dělat. Buď Kopiho přesvědčím, nebo holt půjdu na příští trénink sám. Já to nevzdám. Nakonec co, musím se zlepšovat, a když budu, tak se stanu na Spartě tou největší hvězdou. A když ne… kdyby mě tam nechtěli… Ale to je těžký. Já chci moc hrát za Spartu, protože jí už od podzimu fandím, i když můj vzor vždycky byl, je a bude slávista Pépi Bican.

Kapitola 2.

Jak to hrajem Na Pražačce

Jak jsme Kopiho s panem učitelem Pazourkem ukecali, aby chytal aspoň za školní mančaft. Což teda slíbil, protože tam bude jenom nastupovat do zápasů a nebude muset trénovat. Ale já jsem věděl, že je to špatně a že bez tréninku nikdy nebude fakt dobrej a kdykoliv může selhat.

Začala příprava na jarní fotbalový turnaj mezi všema základníma školama v Praze. Pochopitelně, že jsme se taky přihlásili, a pan učitel Pazourek sestavoval školní tým.

Já jsem mu řekl jasné ano, ale Kopi váhal a spíš se tvářil, že se mu jako vůbec nechce nastoupit. Říkal mi: „Hele, já radši půjdu na colu nebo si zapálim cigárko. A budu koukat do nebe.“

Kopi teď začal kouřit, vůl jeden. Protože to pro sportovce vůbec není dobrý. Ono to není pro nikoho dobrý, ale pro sportsmana tuplem ne.

„Kopi, to nás v tom jako necháš?“ zeptal jsem se ho vyčítavě.

A pan učitel Pazourek se na něj mračil: „Tady Pépi se za tebe zaručil, to ho chceš vážně podrazit?“

Tohle byl i na Kopiho dost tvrdej kalibr, a tak řekl, že teda jo, že bude hrát, teda chytat, ale má podmínky. A na těch si bazíruje, jako že Kopi je.

Byli jsme s panem učitelem dost zvědavý, o co mu jako kráčí a co požaduje.

„Jednak budou s námi hrát taky Dany a Olda, ale to nejdůležitější je: Na tréninku já budu akorát chytat. Žádný rozběhávání, posilování, dřepy a kliky a podobný voloviny.“

Pana učitele a trenéra Pazourka z něj málem ranila mrtvice: „Jakej by to byl příklad pro ostatní? Taky nebudou chtít trénovat.“

Vysvětlil jsem mu, že se nedá nic dělat. Že se bez Kopiho nechytneme a že je sveřepej. A navrhl jsem, že se podle toho uzpůsobí celý trénink.

On teda klidně mohl chytat Jordan Pickford z osmičky, ale já jsem se zasek na Kopim a nechtělo se mi ustupovat.

Kopi čekal, bylo mu to jedno. A ještě si zapálil cigaretu, protože byl přece mimo školu, a to si mohl dělat, co chtěl. Aby mě drtil, zapálil si Spartu. A flusal kolem sebe.

A tak se potom trénovalo úplně jinak, než jak se má. Protože Kopiho jsme prostě nutně potřebovali. Chytá skvěle.

Pan učitel nás rozdělil na dva týmy a ty hrály proti sobě malej fotbal. Hrálo se šest na šest. A já jsem byl v týmu hrajícím proti Kopimu.

„Pořádně mu to tam řež,“ hecoval mě pan Pazourek, abych kamarádovi nedal nic zadara.

A to já jsem mu zase nedal. Střílel jsem na něj ze všech možnejch i nemožnejch pozic a Kopi skákal jako blázen. To ho bavilo. A všecko chytal. Fakt byl úžasnej. Za zápas se mi povedlo ho dvakrát prostřelit. Ale jenom mně. Ostatní měli smůlu.