Králíček Toníček

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Tereza Shalvarova

Králíček Toníček – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Pro mého syna Viktora

MILÉ DĚTI,

TAHLE POHÁDKOVÁ KNÍŽKA VÁS PROVEDE CELÝM ROKEM ŽIVOTA KRÁLÍČKA TONÍČKA. V KAŽDÉM JEDNOTLIVÉM MĚSÍCI VÁM KRÁLÍČEK POVYPRÁVÍ, CO SE MU PŘIHODILO.

UMÍTE VYJMENOVAT VŠECH DVANÁCT MĚSÍCŮ?

MILÍ RODIČE,

KNIHA KRÁLÍČEK TONÍČEK VYPRÁVÍ O ZVÍŘÁTKU, KTERÉ SE SNAŽÍ BOJOVAT SE SVOJÍ ŠPATNOU VLASTNOSTÍ, KTEROU JE URÁŽLIVOST. VĚŘÍM, ŽE VAŠE DĚTI TAKOVÉ NEJSOU. KDYBY PŘECE JEN ANO, POTOM DOUFÁM, ŽE SE Z PŘÍBĚHŮ KRÁLÍČKA TONÍČKA POUČÍ TAK JAKO ON SÁM.

Leden

Na sáňky nejdu!

V jednom malém lese, v tento čas pokrytém bílým sněhem, žil u kmene vysokého stromu králíček Toníček. Jako každý králík, měl dlouhé uši a růžový čumáček. Na svou šedivou srst byl náležitě hrdý a chlupatý ocásek se mu vrtěl kdykoliv, když byl šťastný. Každý o něm věděl, že se hned kvůli všemu urazí, a všichni se ho to snažili odnaučit. Nejvíc se tím trápila jeho maminka – paní Králíčková. Měla v lese malé květinářství a byla velmi hodná.

Bylo lednové ráno, když se králíček Toníček probudil. Ještě v posteli si vymyslel, že dnes půjde na procházku. Po snídani se rozloučil s maminkou a tatínkem a vyšel ven do chladného rána. A tu se rozhodl, že dojde pro veverku Terku ze sousedství, aby nešel na procházku sám. Jakmile zaťukal na strom, ve kterém bydlela, vykouklo na něj z vrchní větve malé zrzavé zvířátko s obrovským huňatým ocasem – to byla jeho kamarádka.

„Dobré ráno, veverko Terko,“ pozdravil ji, „půjdeš se mnou na procházku?“

„Ahoj, Toníčku. Jasně, že s tebou půjdu,“ odpověděla mu Terka. Když vyšla před dveře, dodala s nadšením: „Přece nepůjdeme jen ve dvou. Dojdeme ještě pro ježka Kubíka.“

A tak došli na nedalekou mýtinu, kde bydlel ježek Kubík se svým tatínkem, který celý les zásoboval výbornou ovocnou šťávou. Zaťukali na dveře jeho domečku, byl postavený z těch nejkvalitnějších větví, a čekali.

„Ahoj, králíčku Toníčku. Ahoj, veverko Terko. Co vás k nám přivádí?“ pozdravil je ježek Kubík a vyšel ven. Svými bodlinami na zádech by mohl kdekoho vystrašit, ale kamarádi se znali už velmi dlouho a věděli, že je Kubík moc hodný. Stačilo se zadívat do jeho velkých černých očí, na dlouhý zvědavý čumáček a bylo jasno.

„Kubíku, my jdeme na procházku, půjdeš s námi?“ zeptal se králíček.

„A proč se jenom procházet? Můžeme jít přece sáňkovat! Je tolik sněhu!“ řekl celý natěšený ježek Kubík a už se otáčel pro sáňky.

„Ale my jdeme jenom na procházku, jestli chceš, ježku, sáňkovat, běž sám!“ rozčílil se králíček Toníček, nafoukl tváře a začal pomalu odcházet.

„Toníčku, počkej,“ pospíchala za ním veverka Terka. „Kubík to jistě nemyslel zle,“ uklidňovala ho.

„Terko, přece moc dobře viděl, že s sebou sáňky nemáme, a říkali jsme mu, že se chceme jít jen projít. Tak proč ho takový hloupý nápad vůbec napadl?“ ospravedlňoval se Toníček.

„Ale má pravdu, králíčku, napadlo opravdu hodně sněhu. Pojď, zaběhneme domů pro sáňky. Užijeme si spoustu zábavy!“ snažila se ho udobřit veverka Terka.

„Ne! To tedy ne!“ rozkřičel se králíček a utíkal domů.

Veverka s ježkem se na sebe podívali se smutkem v očích. Mrzelo je, že se Toníček urazil.

„Jak sis užil procházku?“ zeptala se ho maminka, když se přiřítil.

„Neužil!“ vykřikl Toníček a zabouchl se v pokoji.

Paní Králíčková viděla, že je Toníček opět naštvaný.

„Synku, pověz co tě tak rozčílilo?“ zkusila to.

„Šli jsme s veverkou Terkou pro ježka Kubíka, abychom se mohli všichni společně projít, ale Kubík hned začal mluvit o sáňkování. Jenže my jsme s Terkou s sebou sáňky neměli! Tak nemůžeme sáňkovat!“ postěžoval si mamince králíček.

„Ale Toníčku, ty přece tak rád sáňkuješ a venku je tolik bílého sněhu. Ještě je spousta času. Honem si vezmi sáňky a utíkej za kamarády,“ snažila se ho ukonejšit maminka.