Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

J. R. Ward: Území vlků

Vydání první

Copyright © 2021 by Love Conquers All, Inc.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4, www.baronet.cz v roce 2022 jako svou 2513. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Claimed, vydaného nakladatelstvím Gallery Books, a Division of Simon & Schuster, Inc., New York 2021

Český překlad © 2022 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Foto na přebalu Shutterstock.com

Přebal a vazba © 2021 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1826-4 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1827-1 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2022

J. R. Ward

ÚZEMÍ VLKŮ

První díl série

DOUPĚ VLKANŮ

Věnováno:

Páru, který si zaslouží budoucnost.

I když se to zdá nemožné.

JEDNA

Město Walters, založeno 1834

Sever státu New York

Osud si pro Lydii Susiovou přišel při závoji, jednoho náhodného čtvrtku začátkem jara.

Běžela po lesní stezce, měla za sebou už tři kilometry kolečka, které vedlo přes severovýchodní část rezervace, a přitom pozorovala hranici záře nad obrysem hor. Zanedlouho se z toho proužku stane aura a potom slunce převezme žezlo od měsíce a přijde den.

Dědeček jí vždycky říkal, že existují dva soumraky, dva přechody mezi nocí a dnem, a jestli chcete najít svou minulost, vydáte se mezi borovice navečer, když slunce zapadá. Jestli se chcete setkat s budoucností, vstoupíte sami do lesa při závoji, během posvátné přeměny noci v jitro. Tehdy, vyprávěl jí, když je rozlišení mezi tím, co vládne světlu, a tím, co panuje tmě, nejmenší, když se po sobě Měsíc a Slunce natahují, než je od sebe odtrhne rotace jejich oběžných drah, tehdy se smrtelník může dotknout nekonečna a hledat odpovědi, směr, vedení.

To samozřejmě neznamená, že vás čekají dobré zprávy. Nebo takové, o jaké stojíte.

Ale život není švédský stůl, kde si můžete vybrat, co si dáte na talíř – další moudrá slova muže, který žil už sto jedna let, přičemž stále kouřil dýmku a pil sklenku simy po večeři, jak byl rok dlouhý.

Proč omezovat jaro jenom na Vappu? říkal.

Lydia nikdy nevěřila jeho pověrám. Byla badatelka, vědkyně a věci, o kterých mluvil isoiä, nezapadaly do jejího velkého doktorátu z biologie, na nějž si vzala půjčku od federální vlády, a tu dosud splácela.

Takže ne, dnes ráno nehledala žádnou prognózu z vesmíru. Odbývala si ranní tělocvik, než se vydá do své kanceláře v Projektu vlčích studií. Při tom, jak to v poslední době vypadalo, bude během mžiku sedm večer. S nedostatkem personálu a peněz, ve VSP se všechno točilo kolem boje o finance, a když večer končila, byla vyčerpaná. Takže jejím heslem bylo Carpe Cardio , a to byl taky důvod, proč vyrazila do téhle mlhavé tmy…

Lydia se prudce zastavila.

Dech se jí srážel v obláčcích, které zůstávaly viset v měsíčním světle, a jak po stezce zavanul vítr, znehybnělo i její tělo v mrazivém chladu, jenž jí ze vzduchu pronikl pod větrovku.

Zachvěla se a ohlédla. Stezka, po níž běžela, byla v rezervaci nejširší, spíš dálnice než ulice, ale mezi stromy moc vidět nebylo. Hustý les borovic sahal až těsně k okrajům upěchované pěšiny a mlha vznášející se mezi rozeklanými kmeny a huňatými větvemi zakrývala les ještě víc.

Rychle si v duchu spočítala, že je skoro pět kilometrů od lidí, tři kilometry od auta, zanechaného na parkovišti u začátku stezky, a sto metrů od toho, co upoutalo její pozornost.

Před ní, těsně u země, se cosi pohybovalo.

Bojuj, nebo uteč, pomyslela si. Copak to asi bude?

Sáhla za sebe. Na popruhu ledvinky měla v kříži připevněné dva válcovité předměty, a pepřák nechala na místě. Rozsvítila baterku a namířila ji před sebe, kužel světla opsal široký oblouk…

Oči zasvítily nalevo, světlo odražené od sítnic vytvořilo orientační body. Pohled se na ni upíral z výšky necelého metru nad zemí a zorničky byly blízko u sebe, jak tomu bývá u predátorů.

Lydia se znovu rozhlédla.

„Nebudu tě obtěžovat,“ prohlásila. Ale copak šedý vlk rozumí lidské řeči?

Ozvalo se tiché zavrčení. A pak následoval šustot. Zvíře se plížilo směrem k ní.

„A do prdele.“

Jenže…

Lydia mířila kuželem světla na spadané borové jehličí, když i ona vykročila vpřed. S vlkem něco bylo, krok měl potácivý a nerovnoměrný. Přesto si uchoval duch lovce – a v ní poznal kořist.

Byla asi šest metrů od něj, když nabyla dojmu, že jde o zcela dospělého samce. Byl dobře živený, měl zdravou hmotnost kolem pětašedesáti kilo a skvrnitá bílá, šedá a hnědá srst byla hustá a bohatá, obzvlášť na oháňce. Ale hlava mu visela v nepěkném úhlu a zadní tlapy za sebou táhl, zatímco dál zdolával vzdálenost, jež je dělila.

Dalo se jasně předvídat, kdy se vlk zhroutí. Ačkoliv hlava dál mířila dopředu, tělo se naklánělo na bok, vůle zůstávala silná, i když mu vypověděly službu zadní a pak i přední nohy.

Přistál na boku na měkkém lůžku z jehličí a okamžitě následoval zápas, nepoužitelné tlapy bušily do vzduchu a do země. Lydia se ještě o trochu přiblížila a vlk zavrčel, blýskl dlouhými bílými tesáky, zlaté oči se přimhouřily.

„Pššš…,“ řekla a poklekla.

Ruka se jí třásla, když vytahovala mobil. Volila číslo z „oblíbených“ a snažila se dýchat pravidelně.

Ve světle baterky viděla šedé dásně. Vlk umíral – a ona věděla proč.

„Sakra, zvedni to, zvedni to…“ Slova se jí hrnula z úst jako kulometná palba. „Ricku? Vstávej, mám dalšího. Na hlavní stezce – cože? Ano, zase to samé – dost řečí, vylez z postele. Jsem na okruhu, asi tři kilometry v… Cože? Ano, přivez všechno, a  honem .“

Přerušila spojení, protože jí selhal hlas.

Klesla do sedu, zadívala se do těch krásných očí a snažila se promítat do nich lásku, smíření, něhu… soucit. A něco se zdařilo, morda majestátního samce se uvolnila, tlapy znehybněly, bok stoupal a klesal chvějivým dýcháním.

Nebo možná právě umíral.

„Pomoc už jede,“ sdělila zvířeti chraplavě.

MVDr. Richard Marsh hnal čtyřkolku po stezce, hluk motoru se rozléhal jinak tichým a nehybným lesem. Pneumatiky přejížděly kořeny stromů a řidič bojoval s řídítky, aby udržel směr. S větrem v obličeji musel hodně mrkat. Měl si vzít ochranné brýle. Nebo si aspoň vyndat kontaktní čočky.

Po téměř deseti minutách závodního tempa zaznamenal mezi stromy světlo baterky a zpomalil. Dupl na brzdy, zastavil smykem a sesedl. Místo lékařské brašny měl sportovní tašku dost velkou, aby se do ní vešla souprava golfových holí, a její tíha mu napínala bolavé rameno, když ji sundával z nosiče a vydával se na pochod mezi borovice.

Znehybněl. „Co to sakra děláš?“

Dlouhé, štíhlé tělo Lydie Susiové leželo natažené na lůžku z borového jehličí… vedle dospělého samce šedého vlka, který pravděpodobně vážil stejně jako ona. A šlo o divoké zvíře. Schopné všeho.

„Pššš,“ zaševelila, jako by věděla, že na ni v duchu řve.

Rick zaklel. „Jdi od toho vlka. Porušuješ všechna pravidla profesionálního přístupu i zdravého rozumu – ale no tak. Vždyť víš…“

„Sklapni a zachraň ho.“

Žena nebyla o moc dál než půl metru od té mordy, oči upírala do zavřených víček vlka, běžecké legíny a boty křížem přes sebe, větrovku jako volný pytel přes horní část trupu. Vlci můžou běžet rychlostí až šedesáti kilometrů za hodinu, ale takové úsilí by tenhle nemusel vynakládat, aby ji kousl. Stačilo by jen vyrazit vpřed a zabořit všech dvaačtyřicet zubů do jemné pokožky…

„Má cyanotické dásně. Je to stejný antikoagulant jako předtím,“ řekla.

„Děláš ukvapené závěry.“ Rick shodil tašku a otevřel zip na jedné straně. „Teď sakra couvni…“

„Neuspíš ho,“ zasyčela a posadila se.

„A ty nejsi veterinář. Taky zjevně nemyslíš. Nenapadlo tě, že to zvíře může mít vzteklinu?“

„Nemá pěnu u huby…“ Ztlumila hlas. „Jestli ho uspíš, zabiješ ho.“

„No tak jo. Takže se k němu přitulím jako předtím ty a požádám ho o souhlas s léčbou. Může na formulář otisknout tlapu…“

„Ricku, myslím to vážně! On umírá!“

Jak znovu zvýšila hlas, vlk sebou zacukal a otevřel oči. Rick se okamžitě proměnil v ohniskový bod, zvíře zvedlo hlavu a slabě zavrčelo.

„Jdi od něj,“ pronesl Rick pochmurně. „Hned teď.“

„Neublíží mi…“

„Neošetřím ho, dokud nebudeš z dosahu.“

Rick se zvedl do stoje, uspávací pušku v pravé ruce, nohy v pohorkách se ani nehnuly. Jak se dalo čekat, Lydia mluvila dál, ale když se nepohnul… pohnula se nakonec ona. Jakmile se konečně odsunula od šedého vlka, Rick vypustil dech, o němž si ani nebyl vědom, že ho zadržuje.

Ale na druhé straně, pokud šlo o behavioristku Projektu vlčích studií, neměla by ho žádná z jejích reakcí překvapovat. Lydia byla outsider, o jakého nestál už od chvíle, kdy se s ní poprvé setkal.

Teď už to aspoň šlo rychle. Zakryla si ústa oběma rukama, přitáhla kolena k hrudi a Rick zasáhl uspávací šipkou zvíře do plece. Vzhledem k nízkému krevnímu tlaku trvalo déle než obvykle, než sedativum zapůsobilo, ale zanedlouho se zlaté oči zavřely a zůstaly zavřené.

Doufal, že Lydia neměla pravdu a že zvíře nezabil.

Rick si s sebou vzal sportovní tašku a uchopil do ruky stetoskop, přitiskl kovový kotouč k hrudní stěně. Pohyboval jím z místa na místo.

„Máš vitamin K? Přivezl jsi vitamin K, viď?“

Lydiin hlas zněl těsně u něj, až sebou trhl. Přemístila se zpátky k vlčí mordě, položila si hlavu šelmy do klína, hladila šedě skvrnitou srst. Na okamžik se Rick zabral do toho, jak se její prsty konejšivě probíraly v…

„Mohla bys mě nejdřív nechat dokončit vyšetření,“ zamumlal. „Než začneš ordinovat protilék?“

„Ale vitamin K máš?“

Rick odkryl pacientovu čelist. Šedé dásně, slabý, nerovnoměrný pulz… věděl, co se děje, a nejen proto, že šlo už o třetího vlka, kterého za poslední měsíc našli v tomhle stavu.

„Udělám, co je z medicínského hlediska třeba,“ – odvrátil se a vzal do ruky tužkovou baterku – „až budu připravený. A mohla bys mu prosím položit hlavu zpátky na zem. Díky.“

Vrátil se ke zvířeti a ona poslechla – víceméně. Odsunula se stranou, dál se však nad vlkem skláněla a konejšila ho.

Oddělil od sebe vlčí víčka a posvítil do nich. Zornička nereagovala.

Rick chtěl užuž zhasnout světýlko, když na vlčí tvář dopadla kapka deště. Křišťálová krůpěj se zatřpytila a pak zvolna sjížděla po jemné srsti. Rick se podíval na oblohu. Zvláštní, když jel po stezce, bylo vidět měsíc, a ještě pořád…

„Ale, Lydie,“ zabručel.

Když se na něj podívala, měli obličeje těsně u sebe. Takže to jeho ruka neměla daleko.

Setřel jí další slzu ze studené líce a ona už se na něj nedívala. Znovu zaměřila zrak na vlka.

„Jen ho nenech umřít,“ zašeptala.

Rick cítil, jak se čas zpomalil. V měsíčním svitu, který pronikal mezi větvemi borovic, byla Lydiina tvář ozářena milostným světlem, plochy a úhly, jež ji činily tím, kým byla, osvětlení ještě zvýrazňovalo. Pramínky vlasů, od přírody melírovaných a stažených vzadu do ohonu, se jí kadeřily u uší a na šíji. A její rty byly příslibem věcí, kvůli nimž muž v noci nespí a jež ho přes den rozptylují.

Rick teď také odvrátil pohled. „Samozřejmě že ho nenechám umřít.“

V mnoha ohledech ho nepřekvapovalo, že ho tahle ženská nutí slibovat něco, co nedokáže splnit. Ale probuzené srdce dokáže udělat blbce z každého.

Taky ve vás budí sakra velkou osamělost.

Jenže kdo by počítal výhody neopětované lásky.

DVĚ

Jednu hodinu a pětačtyřicet minut poté, co našla při závoji před rozedněním vlka, seděla Lydia na čtyřkolce směřující zpátky ven z rezervace. Slunce už úplně vyšlo nad hřebeny hor, paprsky pronikaly mezi borovicemi a připomínaly jí zlaté mince vysypané z kapsy Boha. Stezka před ní byla prázdná jako předtím, nic než stíny vrhané tím krásným světlem…

Motor se bez varování zakuckal, narušení hladkého předení bylo to poslední, co potřebovala. Šlápla na plyn a ulevilo se jí, když se rychlost zvýšila, ale dlouho to nevydrželo. Veškerý pohyb vpřed ustal, když motor zhasl a těžká, hrbolatá kola vozidla zcela postrádajícího aerodynamiku znehybněla.

„Krucinál,“ zabručela a ťukla na měřič paliva. Červená ručička se ani nehnula z písmenka E docela nalevo.

„Do prdele.“ Sesedla a rozhlédla se po stezce. „Do prdele.“

Odolala nutkání kopnout do jedné z velkých zadních pneumatik a místo toho se rozhodla vybít frustraci tím, že pevně uchopila zadní mřížku a celou vahou zatlačila. Když čtyřkolka sjela na krajnici, zatáhla ruční brzdu a vyndala klíčky.

Dala se do klusu a rovnoměrným tempem zdolala zatáčku stezky. Asi o čtyři sta metrů dál se ocitla na místě, kde mezi kmeny předtím uviděla ve tmě vlčí oči. Vydala se po vlastních stopách mezi stromy a zastavila se u narušeného jehličí tam, kde se vlk zhroutil a byl ošetřen a nakonec odnesen ke čtyřkolce.

Po chvilce smutné bezmoci šla dál, vzdalovala se od stezky. Cestou se vyhýbala pichlavějším keřům, tlejícím pařezům, tu a tam padlé borovici. Terén postupně klesal k napajedlu, které tvořilo prohlubeň v západním rameni svahu. Když se ocitla u řeky, zadívala se na koryto z obroušených balvanů. Jarní deště ještě nezačaly, takže příval, který se tudy požene od nynějška za měsíc, se ještě nespustil. Zanedlouho však mezi skalisky a kamením už zdaleka nebude jen bahno a vlhký písek.

Lydia seskočila do mozaikového koryta a hopkala proti proudu, přeskakovala z jednoho plochého balvanu na druhý, udržovala rovnováhu mácháním pažemi ze strany na stranu a dbala na to, aby se vyhnula lišejníkům a mechu, po nichž by mohla uklouznout.

Nad hlavou jí kroužily vrány a pokřikovaly na sebe jako létající porota, která ji sledovala a průběžně komentovala. Nechtěla se po nich dívat a brát tak na vědomí jejich přítomnost, připomínající paparazzi.

Moc antropomorfizuješ? A přitom se považuje za vědkyni.

Prvního mrtvého supa našla Lydia necelý kilometr proti proudu v říčním korytu. Zdechlina byla tři dny stará, soudě podle stavu ostatků. Další mrtvolka patřila mývalovi. Také u okraje řeky, asi o dvě stě metrů výš proti proudu.

Stoupala strměji a uvažovala, zda má pokračovat, protože to bylo fakt jako hledat jehlu v kupce sena. Udělala si pauzu, aby nabrala dech, a ohlédla se do údolí pod sebou. V dlaních tmavě zelených hor tam modré jezero ve tvaru salamandra zachycovalo světlo – a odráželo ho. Třpyt hladiny ji i na tu dálku přiměl zamrkat, ale jak by někdo mohl něco vyčítat takové nádheře.

V hloubi duše věděla, že tady nahoře prostě musela skončit. Tolik přírodních krás, tolik prostoru… tak málo lidí.

Také bylo nevyhnutelné, že to někdo, kdo vidí jen dolary, jednou podělá.

Na druhé straně údolí, přesně ve stejné výšce, v jaké se nalézala, už stroje a výbušniny vymýtily třičtvrtěkilometrový úsek jehličnanů. Rozrytá syrová hlína a odhalené ložisko žuly byly zraněním té druhé hory, něčím, co by se za deset let zhojilo a zarostlo, kdyby to nechali být. Jenže budoucnost je jiná. Opodál se tyčily obrovské ocelové traverzy, les umělých kmenů, který zanedlouho obklopí tlusté zdi, podpírající těžké stropy.

Na tom místě bude stát letovisko, vřed na tváři krajiny s personálem, který bude dbát o „luxusní relaxační zážitek“.

Meditace a wellness, zaplacené kartou a předkládané dobráky z finančních společností…

Prasknutí větvičky ji přimělo otočit se a současně sáhnout po pepřovém spreji. Okamžitě však poznala vysokého, výrazného muže, který k ní zezadu došel, aniž vydal zvuk. Dokud nechtěl, aby o jeho přítomnosti věděla.

„Ach, to jste vy, šerife.“

Šerif Thomas Eastwind byl čtyřicátník s výraznými rysy a dlouhými černými vlasy, které vždy nosil spletené do jediného copu. Byl v uniformě, kompletně ozbrojený a působil velitelsky dokonce i v divočině – ovšem na druhé straně, byl šéfem městečka Walters. Spolu s dalšími třemi policisty dohlížel na dodržování zákona nejen v celé rezervaci, ale i v půltuctu vesnic mezi Waltersem a kanadskou hranicí.

„Našel jsem, co hledáte,“ řekl. „Tudy.“

Eastwind se otočil a vstoupil do lesa – a nepřipadalo v úvahu, že by ho nenásledovala. Naštěstí s ním snadno udržela tempo, i když měl delší krok a nikdy ve skalnatém nerovném terénu nešlápl špatně.

„Přežije ten vlk?“ zeptal se, zatímco se proplétali mezi borovicemi.

Nebyl důvod se ptát, odkud ví, že se našel další. „Do čtyřiadvaceti hodin budeme vědět víc. Aspoň Rick to říká.“

„Byl to jeden z těch vašich?“

„Byl očipovaný, ano. Samec. Byl nádherný – totiž je nádherný.“

Víc už se nemluvilo, dokud se šerif nezastavil a neukázal. „Tamhle.“

Jen co Lydia zaostřila zrak na to, co našel, vrhla se vpřed a přitom odstrkovala z cesty větve. Past s nástrahou byla řetězem připevněná k semenáčku, bedna z nerez oceli opatřená větracími otvory a nahoře otevřená. Uvnitř už vyschly zbytky masa připevněného drátem.

„Krucinál,“ zašeptala, poklekla a vyzkoušela články řetězu. „Musím to vzít s…“

„Stoupněte si za mě.“

Vzhlédla a uviděla, že Eastwind vytasil služební zbraň a drží ji podél stehna.

„Nezastřelte mě,“ prohodila.

„Nezastřelím.“

Honem uhýbala, držela si paže před obličejem – což bylo trochu směšné…

Prásk!

Kulka zasáhla řetěz, břinklo to, hlína se rozprskla a v krátké pauze poté se z větve vznesla vrána a s krákoráním odlétla.

Lydia se vrátila k pasti, odmotala řetěz od kmínku a zvedla si tu věc na rameno.

„Víte přece, že zabíjejí vlky naschvál,“ řekla. „Aby chránili lidi, které nijak neobtěžují zvířata, co mají větší právo tady být než my.“

„Odvezu vás zpátky na vaše ředitelství.“ Otočil se a měl se k odchodu. „K mému vozu se jde tudy.“

„Nesmíte jim to dovolit.“ Lydia zůstávala stát na místě. „Vím, že to letovisko sem přivede pracovní příležitosti, jenže přírodě to přijde moc draho.“

Šerif nezastavoval. „Pošlu Alonza, aby vám odtáhl čtyřkolku.“

„Berou si, co jim nepatří,“ zavolala hlasem, který se lámal.

Když ji Eastwind nadále ignoroval, zadívala se přes údolí na staveniště. Ten zatracený hotel a jeho dvě stě hektarů „klidu a omlazení“. Kdyby ho mohla vyhodit do vzduchu, zapálila by doutnák a hodila dynamitovou nálož teď hned, v téhle vteřině.

Poprvé v životě vážně uvažovala o vraždě.

Zařízení Projektu vlčích studií se nalézalo na začátku rezervace, hned u okresky, která se klikatila kolem úpatí Jelení hory a podél břehů Jezera dobroty. Parkoviště tvořila jen udusaná hlína zasypaná vrstvou štěrku a budova skromně zapadala do krajiny, přízemní, pobitá cedrovými prkny, zarostlá bolehlavem. Když u ní Lydia a Eastwind zastavili, stál tam už džíp a jeden sedan, Lydiin hatchback a náklaďáček se zdvihacím zařízením, který naposled fungoval, když byl Clinton prezidentem.

„Díky za svezení,“ řekla a otevřela dveře.

„Rádo se stalo.“

S heknutím vytáhla past z prostoru pod nohama. Naložila si ji na rameno a chystala se zavřít dveře…

„Lydie.“

Zarazila se a naklonila se zpátky do teréňáku. „Ano?“

Eastwindovy tmavé oči hleděly vážně. „Nenabízím vám s tím pomoc jen proto, že vím, že odmítnete.“

Sklopila oči a zavrtěla hlavou. „Potřebuju, abyste vyřešil náš problém na druhé straně údolí. To je jediné, co od vás potřebuju. Přestaňte chránit mocné, to se nepatří u tak čestného muže, za jakého jsem vás vždycky měla.“

Nečekala na odpověď. Prostě zavřela a odkráčela, ne k průčelí budovy, ale k zadnímu vchodu na kliniku. Když vstupovala do otevřeného prostoru plného veterinárních potřeb a sledovacích přístrojů, ucítila dezinfekční čistič a zamrkala v záři zářivkových stropních panelů. Rickovy ordinace, kde se ošetřovali a utráceli zranění vlci a kde se u těch zdravých provádělo vyšetření a čipování, byly úplně izolované od administrativní části budovy.

„Viděl jsem tě na monitoru,“ vyšel z jedné místnosti Rick. Otíral si ruce, avšak zarazil se. „Co to je? A ne, nemůžeš vědět, že to, co v tom bylo…“

„Ještě je naživu?“ Nastavila mu past. „A samozřejmě ho otrávilo tohle…“

„Máme nahrávku vlka, jak bere…“

„Otestuj to, co zbylo! Ježíši, Ricku, já ti to video opatřím…“

„Pššš, mluv potichu.“

Lydia odvrátila oči. Znovu se na něj podívala. „Prosím. Já jen… je ještě naživu?“

„Ano, ale bude to boj.“

Lydia vrazila past Rickovi do rukou a přistoupila k otevřeným dveřím vyšetřovny. Uprostřed dlaždicové podlahy na stole z nerez oceli ležel vlk, zaintubovaný a bezvládný, bok se mu zvedal a klesal zásluhou přístroje. Do vyholené části přední nohy měl zavedenou kapačku a tiché pípání odpovídalo slabému pulzu.

Cestou ke zvířeti na sobě cítila Rickův pohled. Naštěstí pro něj však nepronesl sakra ani slovo o tom, jak by se měla držet od vlků dál aspoň na délku paže.

„Jsem tady,“ pronesla tiše a pohladila ho po pleci. „Bude to dobré.“

Naproti na pracovním pultu ležela vzorovaná flísová deka, čistá a složená. Sáhla po ní, roztřepla tu měkkou tíhu a přehodila mu ji přes dolní polovinu těla. Pak už tam jen stála.

Přejížděla zrakem vlkovo šlachovité a mocné tělo, hledala odpověď na otázku, zda žije, nebo zemřel. Mohla se řídit jen pohybem přikrývky, na níž oživlý bígl proháněl létající kostičky a misky s vodou po vybledle zelené louce. Úsměv na tváři kresleného pejska jí připadal jako falešný optimismus, něco, co by se nemělo servírovat dětem.

Ale copak je lepší upírat jim pravdu léta předtím, než je zasáhne realita dospělých?

„Otestuju, co tam zbylo,“ pronesl Rick rezignovaně.

Lydia promnula jednu vlčí tlapu a pak zamířila ke dveřím. „Dáš mi vědět, co to je?“

„Jasně, zavolám ti…“

„Jsem hned tady v kanceláři.“ Když se zamračil, naklonila hlavu ke straně. „Co je?“

„Nejedeš se domů převléct?“

Lydia se podívala na svoje běžecké legíny. „Na koho mám dělat dojem? A zabere to moc času.“

Jasně, protože na tu čtvrt hodiny cesty do domečku, který si pronajala, by si musela sbalit věci na noc a svačinu. Ale odejít… jí připadalo nesprávné.

„Dáš mi vědět, co zjistíš?“ opakovala.

Když se obrátila k odchodu, Rick odpověděl: „Dám.“

Na konci prostoru kliniky prošla dveřmi do administrativní části. Dveře ředitele byly zavřené – nic nového. Zasedací místnost byla prázdná. Komora s kancelářskými potřebami a přístěnek s tiskárnou taky. V odpočívárně se ale vařila v odkapávači čerstvá káva a v přední místnosti rázný hlas Candy McCulloughové bleskovou rychlostí chrlil něco o zásilce UPS, která ještě nedorazila.

Bylo těžké nelitovat toho, kdo předtím zvedl telefon se slovy: Co pro vás mohu udělat?

To je ale starý slogan, že ano, pomyslela si Lydia a stiskla vypínač u dveří své kanceláře.

Světla blikavě naskočila a Lydia se zamračila.

Něco bylo…

Po hrubém koberci došla k psacímu stolu a zadívala se na telefonní přístroj pevné linky, počítač, lampu. Hrnek plný per a tužek. Kancelářský blok a dva šanony, které jí Candy nechala v přihrádce na příchozí poštu.

Lydia roztřesenou rukou posunula lampu, přesně zarovnanou s okrajem stolu. Pak ji vrátila na místo.

„Blbneš,“ zabručela a klesla do kancelářského křesla.

„Nechápu, proč ty osobní narážky,“ objevila se ve dveřích Candy. „To tě přivezl Eastwind?“

„Ano. Musela jsem něco dopravit z rezervace.“ Promnula si unavené oči. „Čtyřkolku nechá přitáhnout. Došel benzin…“

Candy vydala opovržlivý hrdelní zvuk, Lydia vzhlédla – a ztratila tok myšlenek. Šedesátiletá žena byla, řečeno jejími vlastními slovy, „kulatá jako biliárová koule, ale ne tak hladká“ a její statné tělo bylo momentálně vecpané do khaki kalhot a bílého roláku. Ručně pletená vesta byla trojrozměrná, kolem trupu jí kroužily hrbolaté květiny a zvlněné liány, babičkovská elegance neladila s upřeným pohledem ani brooklynským akcentem ani s kratičkým ježkem na hlavě.

„Já…“ Lydia si ještě pořád nebyla jistá, co má před očima. „Ty máš růžové vlasy?“

„Jo.“ Candy rázně máchla rukama. „Kde máš kafe? Ty jsi ještě neměla kafe?“

„Hm, vypadá to dobře. Ta barva ti sluší.“

Což byla kupodivu pravda. Ladilo to i s některými pletenými růžemi.

„Udělala mi to Doris. A kafe ti přinesu.“

„To nemusíš.“ Lydia se naklonila do strany a otevřela dolní zásuvku. „Nejsem ani trochu unavená, věř mi.“

„Budeš ho potřebovat, to mi věř ty.“

Candy odešla a Lydia se zarazila. Pak potřásla hlavou a vytáhla dezinfekční ubrousky. Odklopila víčko krabičky, dva vytáhla a otřela laminátovou desku psacího stolu, přejela bločky, pera, telefon, monitor, schránku s příchozí poštou. Svrbivé nutkání všechno sklidit a důkladně stůl otřít dlouhými tahy ji přimělo zkontrolovat dveře a rychle si v duchu vypočítat, jak dlouho Candy potrvá, než se vrátí s kávou, o kterou nežádala.

Když jste cvok přes čistotu, je obecenstvo to poslední, o co stojíte.

„Tak jo, můžu?“ otázala se Candy, když vstoupila a praštila hrnkem o schnoucí plochu, vydezinfikovanou jako v nemocnici.

„Bez urážky, ale co…“ Popravdě řečeno, káva voněla skvěle, a když vzala hrnek do dlaní a zkusmo usrkla, usoudila, že Candy měla pravdu. Potřebovala to. „Co se děje?“

„No, zaprvé, ty a já už zase chodíme na pánskou toaletu.“

Lydia nechala klesnout hlavu dozadu. „To bych možná neměla celý den pít.“

„Ale to není hlavní zpráva. Velkou zprávu ti posílám. Celé to pochopíš, až to uvidíš.“

„To?“ Lydia střelila po Candy ostrým pohledem. „Prosím tě, neříkej mi, že jsi přeprala toho řidiče od UPS a připoutala ho izolepou k tomu rudlu, co máš tak ráda. Nemůžeš držet člověka jako rukojmí výměnou za balíček. I když má týden zpoždění.“

„Hele, díky za dobrý nápad. Jsi inspirativní vůdce. Ale ne, tak to není.“

Candy zamířila zpátky do čekárny a Lydia za ní zavolala: „Jen aby bylo jasno, nikdy ti nepodepíšu braní rukojmí. Když máš někoho zamčeného v komoře, je to zločin…“

Kolínská.

Cítila… kolínskou. Dřevitou, velice… příjemnou… kolínskou.

A tehdy uslyšela kroky. Těžké. Opravdu těžké. Mužské.

Ve dveřích se znovu objevila Candy, na tváři poťouchlý úsměv. „Uchazeč je tady.“

„Uchazeč?“

„Vždyť víš, náhrada za Tricka?“

„Ale ne. Pohovory má dělat Peter…“

„Vysvětlila jsem mu, že protože je náš ředitel na schůzi, povedeš předběžné jednání ty.“ Candy se odsunula, aby uvolnila vchod. „Lydie Susiová, představuju ti – jak jste říkal, že se jmenujete?“

„Daniel Joseph.“

Muž, který vstoupil do otevřených dveří, byl tak vysoký a ramenatý, až se sám podobal živým dveřím: zatarasil příchod veškerému světlu a znemožnil komukoli vstoupit nebo vyjít.

Jak Lydiiny oči putovaly nahoru, nahoru, nahoru, spatřily džíny, kterým se nedařilo zamaskovat svalnatá stehna, a obnošenou flanelovou košili, jež byla čerstvě vyžehlená, a ramena…

… která člověka nutila myslet na věci, jaké by nikdy neměly patřit k žádnému pracovnímu pohovoru.

„Mám jít dál?“ zeptal se hlubokým, sametovým hlasem.

Smích Candy se vzdaloval spolu s ní.

Mužův obličej stál za druhý pohled a ještě víc, rysy poskládané takovým způsobem, že jste se do nich nemohli nezahledět, všechno vyvážené, symetrické, výrazné. Taky smyslné, zásluhou úst. A vlasy měl samozřejmě spíš delší než kratší, konečky mu sahaly k šíji a lezly do čela a kadeřily se, husté a lesklé, přes uši.

„Nebo půjdeme někam jinam?“ zeptal se.

Ach, já už jsem někde jinde, pomyslela si Lydia. A budu z toho mít problémy s personálním.

Zatímco uvažovala o všech vnitřních směrnicích, které porušuje – a nejsou na to i nějaké federální zákony? – usoudila, že se opravdu měla jen převalit a znovu usnout, když jí v pět ráno zazvonil budík. Fakt a doopravdy.

Ale zaplať pánbůh za kávu od Candy.

TŘI

„Já… ehm, ne.“ Lydia vstala a natáhla ruku přes stůl. „Chci říct, prosím, pojďte dál. A ráda mě. Ráda vás. Poznávám.“

Prokristapána.

„Díky,“ řekl muž.

Dvěma kroky byl u ní a paži měl tak dlouhou, že se nemusel ani trochu ohnout v pase, aby přijal její podávanou ruku. Stisk měl pevný a silný a dotek trval vteřinu a půl, možná dvě – a přesto teplo z něj přetrvávalo, i když oba usedli. Aspoň u ní…

No. Vida. Nikdy si nevšimla, že židle na druhé straně jejího psacího stolu má velikost židličky pro panenky.

Chopila se hrnku a usoudila, že měla Candy pravdu. Rozhodně nepotřebuje kofein, ale káva jí aspoň nějak zaměstná neposedné ruce.

„Takže,“ nadhodila.

V hlavě měla prázdno a přitom se usmívala, jak jí připadalo, falešně – protože jinak by se začala hihňat: pohled do očí tohoto muže ji strhl do víru šestnácti let, zpátky k poblázněnosti Justinem Bieberem a tím klukem, co s ním chodila na matiku… Jak že se jmenoval?

„Isaac Silverstein.“

„Cože?“ zeptal se muž naproti ní.

Kruci. „Omlouvám se. Jen jsem si připomněla, že mám zavolat – To je vedlejší.“

Bože, ty jeho oči měly nejpodivnější barvu, co kdy viděla. Podobala se ohni a zároveň lískovým oříškům. Zářila.

„A vůbec, pane – omlouvám se, jak že je vaše příjmení?“

„Joseph. Ale říkejte mi Danieli.“

„Jasně, no, Danieli, náš ředitel je velice zaneprázdněný.“ Čert ví, co dělá. „Ale s radostí vás seznámím s případnou pracovní náplní.“

Pokrčil rameny. „Jenom hledám práci…“

Zakryl si dlaní ústa a zakašlal. Odkašlal si. Znovu se rozkašlal.

„Ach, ne – to ty ubrousky, viďte?“

Zavřela víčko dózy s ubrousky a nádobku uklidila. Pak zamávala rukama nad deskou stolu. Když se znovu rozkašlal, jako by to tím ještě zhoršila, polohlasem zaklela.

„Otevřu okno.“

„To nic, jenom alergie.“

„Stejně mám radši čerstvý vzduch.“ Pootevřela vertikální okno za psacím stolem. „Jsem trochu divná ohledně udržování čistoty.“

„Na tom není nic špatného.“

Otočila se zpátky k němu a podrbala se na nose, aby dala najevo solidaritu, i když ji v obličeji nic nešimralo ani nedráždilo. Ale na druhé straně, nosní dutiny jí zřejmě už před léty vypálila ta svěží vůně čistoty.

„Doufám, že je to lepší.“

„Díky.“

„Hele, nechcete kávu? S radostí vám ji přinesu.“

„Snažím se té věci vyhýbat.“ Naposled zakašlal. „Asi před dvěma lety jsem začal žít zdravě a všeho nechal. Kromě cheeseburgerů.“

„Čistota půl zdraví. Totiž ne fyzická. Myslím jako čistý život.“

A právě proto studovala chování jiných živočišných druhů. Protože sama potřebovala nějaké tipy.

„Teď už ano.“ Sepjal ruce a předklonil se, židle zasténala, jak přenesl váhu. „Podívejte, budu k vám upřímný. Nejsem tu nadlouho a tím pádem mě to možná vyřazuje ze soutěže. Jsem tulák, to uvidíte v posudcích z mých minulých zaměstnání. Ale taky se z nich dozvíte, že jsem spolehlivý, odvádím dobrou práci a nedělám moc problémů.“

„Jak dlouho je ‚ne nadlouho‘?“

„Já nevím, dokud bude teplo a podzim. Možná přes zimu, ale napřesrok na jaře půjdu dál. Jestli o mě tím pádem nestojíte, chápu to.“

Máš boty z toulavého telete, pomyslela si.

„No, rozhodně bychom radši někoho, kdo by byl ochoten zůstat, ale není to rozhodující. A jsem ráda, že jste od začátku upřímný. Povězte mi, kde jste pracoval naposled?“

„V Glens Falls, v jednom bytovém komplexu. A předtím na severu v Maine.“ Ukázal palcem za sebe. „Dal jsem papíry té…“

Candy se znovu objevila se složkou, jako by poslouchala na chodbě. „Jeho přihláška a životopis, slečno Susiová.“

Lydia zamračeně přijala, co jí bylo předáno, starší žena zahýbala obočím a odebrala se zpátky do přední místnosti.

Když zase osaměli, Lydia si okázale prohlédla obdržené materiály. Středoškolské vzdělání. Manuální práce v bytových komplexech. Na základní škole. V nákupním centru v Jersey. Žádná velkoměsta. Žádné zaměstnání netrvalo déle než osm až deset měsíců, ale nebyly mezi nimi ani žádné prodlevy.

„Vypadá to, že jste se držel v oblasti Nové Anglie.“

„Mám radši chlad, takže mě těžko dostanete dál na jih než do Pensylvánie. A taky samozřejmě podstoupím test na drogy a souhlasím s prověrkou. Nemám co skrývat.“

Odpovědi do formuláře přihlášky vepsal ručně, úhlednými tiskacími písmeny.

„Takže máte rád chladné počasí?“ zeptala se.

„Ano, a potřebuju být v přírodě. Proto mi vyhovuje to, co nabízíte. Můžu se vám starat o stezky, o budovy, o vozidla. Poradím si se vším od instalatéřiny přes elektřinu až po sádrokarton.“

„Dan devatera řemesel.“

„Přesně tak. A nebojím se ani přesčasů.“

„Narodil jste se v Rochesteru, hm?“

„Jo. Ale hodně jsme se stěhovali. Máma musela brát práci, která se naskytla. Byla se mnou víceméně sama. Malá rodina, znáte to.“

Lydia vzhlédla. Ve tváři se mu nezračila žádná emoce, ovšem copak by se to patřilo? Přišel kvůli práci, ne na amatérské psychoterapeutické sezení.

„Já taky pocházím z malé rodiny,“ zabručela.

„Jo?“

„Jen děda a já. Ale zůstali jsme na jednom místě, dokud nezemřel.“

„Mrzí mě, že jste o něj přišla. Kde jste vyrůstala? Jestli vám nevadí, že se ptám.“

„Na severozápadě, abych řekla pravdu.“

„Aha, tak proto jste tady. Máte ráda stromy a hory.“

Lydia se usmála. „Jo, přesně. Taky jsem přírodní člověk.“

„Co děláte tady?“

„Jsem něco jako sčítací komisař vlků. Sleduju počty a výskyt smeček po celé rezervaci a studuju vzorce chování od stravování až po množení. Taky spolupracuju s naším veterinářem na zdravotním monitorování. Populace šedých vlků v Adirondackém pohoří a na severu státu New York koncem devatenáctého století málem vyhynula, ale v šedesátých letech je znovu vysadili tady v rezervaci, když se rovnováha vychýlila.“

„Rovnováha?“

„Všechny biologické systémy jsou o rovnováze. Sundáte ze stolu jeden kousek a všechno se znovu vyváží způsobem, který není vždycky prospěšný. Nejlepší je nechat přírodu na pokoji. Lidi to však nedělají rádi…“ Zarazila se. „Pardon, už zase melu.“

„Neomlouvejte se. Líbí se mi vaše nadšení.“

Lydia si odkašlala. „Máte na mě nějaké dotazy? Ohledně práce?“

Naklonil hlavu ke straně. „Jo, jak si o nich udržujete přehled?“

„O nich? Aha, vy myslíte vlky. Mají GPS čipy, stejně jako domácí psi, a po rezervaci máme rozmístěné monitorovací kamery. Taky vyrážím do terénu a používám drony ve velkých nadmořských výškách. Máme tu přes osm set hektarů, takže je co sledovat.“

„To je vážně zajímavé.“

„Děláte si legraci.“

„Já vlastně nemám smysl pro humor.“

Lydia se rozesmála. „Cože?“

„Ne, je to pravda. Neumím vyprávět vtipy a málokdy se usmívám.“

Zavřela složku, svraštila čelo a poposedla dopředu. „To je vážně škoda.“

„Je to, jak to je. Mám jiné schopnosti.“

„Nikdy se nesmějete? Vůbec nikdy?“

„Ne, vlastně ne.“ Pokrčil mohutnými rameny. „Prostě to nemám v genech.“

„Nikdy bych nepovažovala humor za recesivní vlastnost. Vaši rodiče byli taky proti komediím?“

Zadíval se někam do daleka, jako by v duchu procházel svůj rodokmen. „No, byl tu strýček Louie. Ten byl černá ovce rodiny, když šlo o smích.“

„Jak to?“

Mužovy podivné, krásné oči se znovu zaměřily na ni. „Ťuk-ťuk.“

„Kdo je tam?“

„Strejda Louie.“

„Strejda Louie jaký?“

„Vidíte? Není to k smíchu.“

„Počkat, cože?“ Lydia zavrtěla hlavou a znovu se zasmála. „To není žádná pointa.“

„Což chci právě vyjádřit. Zkusil jeden ubohý ťuk-ťuk vtip a byla to katastrofa. Neměl pointu.“

Zvedla dlaň a skutečně se snažila tolik neusmívat. „Ale já myslela, že když byl černá ovce vaší – že to znamená, že umí povídat vtipy.“

„Ne, tak hluboko my trčíme v nezábavné jámě. Ani černá ovce to daleko nedotáhne. Jsme prostě takoví smutní.“

Lydia potřásla hlavou a neodvažovala se zakrýt smích okrajem hrnku s kávou. Kdyby se napila, nejspíš by jí kafe vyšlo nosem.

„Jste zábavnější, než si myslíte, Danieli Josephe.“

„Dostanu za to tuhle práci? Protože jestli si musím stoupnout na jeviště a – no, stát tam, tak to udělám.“

„Nevím, jak by vám to pomohlo při práci.“

„No, máte tu něco polámaného, na čem bych vám to mohl předvést?“

Zkusme to s naším ředitelem.

„Kolik toho víte o toaletách?“ pronesla polohlasem.

„Odveďte mě k trubkám, madam.“ Vstal. „Jdu do toho.“

„Vážně?“

„Jestli je záchod rozbitý, zavoláte správce, ne? Místo abyste vyhazovala peníze za chlapa s obrázkem francouzáku na dodávce. Tak ukažte, já vám to spravím.“

Lydia také vstala. „Je to na dámské toaletě.“

„Veďte mě.“

Obešla stůl a cítila přitom napětí, které nedávalo smysl – a brnění v těle, jež dávalo takový smysl, o jakém se jí nechtělo přemýšlet. Také cítila touhu přehodit si vlasy přes rameno, což bylo absurdní: vzhledem k tomu, že pověřuje muže prací, které by pravděpodobně přišla na kloub i sama, nebude se ubírat cestou koketérie. Kdepak.

Hrdost přebije flirt.

„Už jsme tady.“

Na chodbě otevřela dveře dokořán a utrpěla čelný zásah s hradbou jahod: růžové stěny, růžová kabinka, růžové umývadlo, růžová, růžová. A na umývadle osvěžovač vzduchu, mýdlo na ruce a pleťové mléko se stejnou vůní.

Když se Daniel za jejími zády rozkašlal, nepřekvapilo ji to. „Candy má tuhle vůni ráda.“

„Rozhodně je jí tu kolem hodně.“

„A tady máme pacienta.“ Bokem šťouchla do dveří kabinky, až se otevřely. „Máme s tím problémy – no, od roku devatenáct set sedmdesát tři, aspoň Candy to říká.“

Když Daniel vykročil, odsunula se až ke kachlíkové stěně – a pořád tu nebylo dost místa. Takže jí po hřbetu ruky přejel dotek jeho měkké košile a do nosu jí pronikla zase ta kolínská.

Která přebila i falešnou vůni osvěžovače vzduchu.

Bylo slyšet škrábnutí a břinknutí, jak sundával víko z toalety a lomcoval splachovačem. A Lydia se vůbec nedívala na to, jak mu ty levisky vzadu přiléhají k tělu.

Vážně. Nedívala.

„Máte tu dva problémy,“ oznámil. „Za prvé, ventil je tak starý, že je prasklý a netěsní. Protéká to hodně?“

„Ano. Vadí mi plýtvání vodou, a když je to fakt zlé, vypnu dole vodu.“

„Jo. A druhý problém je, že máte prasklé ramínko plováku.“

„Musíme koupit nový záchod?“

„Já bych tenhle nevyměňoval. Tihle staříci by se měli vyvažovat zlatem. Nové úsporné verze nespolupracují dobře se starými vodovodními systémy, protože v nich není dost velký objem vody a to vede k zasekávání kvůli nízkému tlaku. Jak se tak dívám na tuhle budovu, hádám, že ji postavili koncem šedesátek, začátkem sedmdesátek. Takže kromě padesátiletých nánosů vám do čističky vedou terakotové trubky.“

„Je to zlé?“

„Kořeny stromů. Velký problém.“

„Je mi, jako byste právě diagnostikoval naší kanalizaci tuberkulózu před érou antibiotik. Buďte upřímný, je nějaká naděje?“

„Máte pomalé odtoky?“

„Když se o tom zmiňujete, Rick s tím na klinice bojuje.“ Přistoupila k umývadlu a pustila vodu. „Jak to vypadá?“

Vyklonil se z kabinky. „Pomale.“

Daniel znovu zmizel a bylo slyšet čvachtání. Pár zařinčení. Zvuk řetězu. Splachování. Heknutí a tekoucí voda.

Když vyšel ven, držel ruce u sebe a přistoupil k umývadlu. Důkladně se umyl jahodovým mýdlem od Candy.

„Pardon,“ zahučel.

Kýchl do loketní jamky a Lydia potřásla hlavou. „Jeden by řekl, že se vás snažíme tou vůní zabít. A pozdrav pámbu.“

„Děkuju.“ Vyškubl ze zásobníku dva papírové ručníky a osušil si dlaně zase tím energickým způsobem, přičemž tleskl rukama. „Plán je takový. Záchod jsem vám sdrátoval, ale není to dlouhodobé řešení. Můžu se ale podívat na internetu po náhradních dílech a udržet ho celkem dobře v chodu.“

„A co zbytek systému?“

„No, to je na delší hovor.“

„Slovem ‚hovor‘ myslíte ‚nákladné‘.“

„Jo.“ Hodil žvanec papírových ručníků do koše na odpadky a trefil tak dokonale, až síla dopadu růžový poklop s otvorem roztočila. „Ale to je nad mé schopnosti. Na výměnu potrubí budete potřebovat pořádnou firmu – ačkoliv pak riskujete, že vám něco praskne při pokusu opravit odpady, které jsou pomalé, ale ne rozbité. Je to, jak jste říkala, v rovnováze.“

„Takže už je to dobré?“

„Na nějaký čas. A pokud systém nebudete moc zatěžovat, vydrží vám to rok nebo dva. Dřív nebo později vás ale ty kořeny dostanou.“

„A co se stane potom? Budeme to muset celé vykopat?“ Přikývl a Lydia potřásla hlavou. „Jestlipak někde existuje nějaké kanalizační božstvo, ke kterému bych se mohla modlit.“

„Chcete, abych vám postavil svatyni čističe odpadů?“

„Šlo by to?“

„Prkna, hřebíky a můžeme koupit lahvičky s tím svalnatým plešounem a vyrobit oltář. Bude to skvělé.“

Lydia se na něj krátce zadívala. „Víte, mně připadáte na tuhle práci ideální.“

„Jsem šikula, co víc dodat.“

„Podívám se na vaše doporučení. Ale kdyby to záleželo na mně, řekla bych, že jste náš hlavní kandidát.“

„Díky, to se hezky poslouchá.“ Podržel jí dveře do chodby. „Máte moje číslo na mobil. Zastihnete mě kdykoli. Bydlím u kámoše v Glens Falls, takže kdybyste mě zase potřebovali, můžu tu být asi za dvě hodiny. Pokud nebude pršet.“

„Ztratil jste střechu z auta?“ zeptala se a vyšla z růžové toalety.

„Motocykl.“

Hlavou jí prolétly romantické filmy z devadesátek a v duchu ho uviděla ve zpomaleném záběru podkresleném skladbou Whitney Houston. „Aha.“

Následovala pauza a pak zase tak naklonil hlavu. „No, těšilo mě, slečno – jak že se jmenujete?“

„Susiová. Ale říkejte mi Lydie.“

„Tak jo. Doufám, že se mi ozvete, Lydie.“

Zvedl ruku na rozloučenou a pak se odvrátil. A odešel.

Dívala se za ním s pocitem stesku. Což nedávalo smysl. Nemůže se vám stýskat po cizím člověku, který přišel shánět práci a setrval ve vaší přítomnosti nějakých dvacet minut. Nanejvýš.

Ale opravil záchod.

A senzačně voněl.

Poslouchala z recepce jeho hluboký hlas a slyšela, jak Candy odpovídá, a pak se venkovní dveře s vrznutím otevřely a se zaskřípěním zavřely.

Rychlost, jíž se Lydia vracela do své kanceláře, nebyla ničím, čím by se chtěla zabývat, a když přistoupila k oknu, které předtím pootevřela, rozhrnula benátskou žaluzii. Venku v jarním slunečním svitu kráčel Daniel Joseph přes parkoviště, pod těžkými botami mu křupal štěrk.

Jeho motocykl byl matně černý a vypadal staromódně, i když se v harleyích vůbec nevyznala. A když přes něj přehodil nohu a nastartoval motor, připravovala se na burácení – ovšem ta věc měla dobrý tlumič, který tišil zvuk výfuku. Zacouval s motorkou pár kroků, podíval se přes rameno, udělal otočku a šlápl na plyn.

Znovu se připravovala na explozi zvuku. Nedostavila se. Jen hluboké hrdelní vrčení, jak mizel v ohybu cesty, pára ze dvojitého výfuku se rozplývala v chladném svěžím jitru.

Stála u okna s pohledem upřeným na parkoviště, jež jí teď připadalo jako opuštěná pustina, a snažila se rozpomenout, kdy měla naposled rande. Když se zpětně propracovala k vysoké škole, potřásla hlavou. Vášeň ji přikovala k vlkům, k této rezervaci… k tomuhle boji za ochranu přírody před geniálními nápady lidí.

Ve Waltersu není zrovna moc přijatelných nezadaných mužů…

Někdo ostře zaklepal na veřeje.

Otočila se na patě, laťky žaluzie klaply, jak je pustila. „Ricku. Ahoj, už máš analýzu té návnady?“

Veterinář PVS zavrtěl hlavou. „Zatím ne. Dával jsem vařit čerstvé kafe – Jé, ty už máš.“

Bez valných důvodů si pomyslela, jak ten cizinec působil obrovským dojmem, a přesto Rick, se kterým už pracovala přes dva roky, zůstává víceméně nepovšimnutý. Tedy jako muž. Měl taky tmavé vlasy a docela hezký obličej. I oči měl krásné, teple hnědé, a ačkoliv se ani on moc neusmíval, když se to stalo, vypadal s křivým předním zubem mladší… a okouzlující. A byl ve skvělé formě, jak běhal po stezkách v rezervaci.

„Candy se o mě postarala,“ zabručela.

„Je moc hodná. Pokud nejsi pošťák.“

„To je pravda.“ Lydia se podívala do hrnku. Vrátila se zrakem nahoru. „Kdy jsi říkal, že otestuješ tu návnadu?“

„Dám se do toho.“ Rick ukázal směrem k oknu. „Copak to bylo za chlápka?“

„Jen někdo, kdo přišel na pohovor na Trickovo místo.“

„Vypadá spíš jako vyhazovač.“

Rick chvilku zůstal stát a zíral na ni z druhého konce místnosti. A pak řekl něco o tom, že už má hotové kafe, a odešel.

Lydia si přitáhla složku obsahující přihlášku Daniela Josepha. Znovu četla, co napsal, prodlévala u pečlivě vykonstruovaných písmen a interpunkčních znamínek, umístěných jako špendlíky na mapě, a v duchu se ptala na informace přesahující to, co tam vyplnil.

Rodina. Minulost. Názory.

Přítelkyně.

Manželka.

„Vážně musím začít trochu žít,“ zahučela.

ČTYŘI

Sídlo Bratrstva černé dýky

Caldwell, stát New York

„Sakra!“

Xhex, milovaná shellan člena Bratrstva černé dýky Johna Matthewa, se vymrštila v posteli a popadla se za střed hrudi. Strhla ze sebe přikrývky, prodírala se prošívanou dekou a prostěradly, a když se dostala až k nahé pokožce, začala se sápat po…

Velké, široké dlaně sevřely její, a když zamrkala, neviděla svého druha. Viděla muže, člověka v bílém laboratorním plášti, jak se zmocňuje jejího těla, tlačí ji dolů, aby jí mohl zabodnout injekční jehlu do…

Výkřik, který z ní vyšel, roztříštil tichou tmu jejich ložnice a zmocnila se jí panika. Tvrdě bojovala, kopala nohama, vzpínala se, svíjela se pod železnými tyčemi zaklesnutými na zápěstích. Vycenila tesáky a zatínala je do předloktí, do holého bicepsu, do všeho, co se jí ocitlo nablízku, krev jí prýštila do úst, na obnažená ňadra.

Tuhle bitvu prohraje. Vždycky prohrávala. Ať se snažila bojovat sebevíc usilovně, dřív nebo později byla přemožena a vydaná na milost a nemilost bílým plášťům, experimentům, mukám.

Z hrdla se jí vydral syrový vzlyk. „Neeeee…“

Hvizd byl vysoký a ještě stoupal, zvukový plamen nabýval na hlasitosti a výšce, až se zmocnil vzduchu kolem ní, obklopil ji a pronikal skrz hořlavinu hrůzy.

Xhex přestala bojovat, chraplavý dech jí dál drásal hrdlo. „Johne?“ zašeptala.

Hvizd se zopakoval s přesně stejnou kadencí a výškou, pomalu stoupal zdola nahoru. A tehdy se jí z očí zvedl závoj a jaksepatří uviděla muže naproti sobě.

John Matthew vypadal úplně stejně jako vždycky, od tmavých vlasů až po modré oči, výrazný obličej a široká ramena.

„Do prdele,“ zasténala. „Panebože, co jsem ti to udělala…“

Krvácel z kousanců po celých pažích, kapky rudě třísnily prostěradla, hrůzu z noční můry vystřídala hrůza z toho, jak mu ublížila. Zase.

„Dojdu pro ručník – přinesu ručníky…“

Jak se chtěla odtáhnout, zatahal ji za zápěstí. Pak ústy naznačil: To je dobré. Nic mi není.

„Ne, ne, ne, ne…“

Když se tentokrát pokusila odtáhnout ruce, pustil ji – a ona vypadla z postele a přistála na koberci. Než jí stihl pomoct, vymrštila nohy a vyskočila. Hnala se do ložnice a přitom ji bolel kotník. Musela se praštit o rám matrace.

Jako by jí na tom sakra záleželo.

Koupelna byla naproti a Xhex bylo, jako by musela uběhnout sto padesát kilometrů – a když zakopla palcem o okraj mramorové podlahy, chytla se dveří a omylem je zabouchla.

Světlo v zářivě bílém prostoru sprchy zůstalo rozsvícené, takže na ni cestou k umývadlům dopadalo zezadu – a měnilo ji v hmotný přízrak, nic než černý obrys postavy.

Ruce se jí tak třásly, až otáčení kohoutky připomínalo operaci mozku, a když konečně pustila vodu, nečekala, až začne téct teplá. Nabrala ji do dlaní a opláchla si obličej.

Skutečnost, že má dosud v ústech chuť temného vína – krve svého druha – ji zahanbovala až k nevolnosti – a pro každý případ se ohlédla do výklenku, kde stála toaleta.

Ano, stihla by to. Kdyby musela.

Nohy už se zlepšovaly.

Ještě vodu. Šplích. Šplích. Šplích.

Pokaždé, když zavřela oči, ocitla se znovu v laboratoři, a nebyla to vzpomínka. Jako by tam opravdu byla, ve svém těle, uvězněná a zpracovávaná lidmi.

Studená voda pomáhala, ale skutečnost, že zavřela víčka pokaždé, když ji nabrala do dlaní, všechno zhoršovala. Musí se znovu zabydlet v téhle realitě.

Tedy ve skutečné realitě. Šplích. Šplích. Šplích.

Konečně vypnula vodu a kapání do umývadla znělo tiše, skoro jako zvonkohra, a Xhex natáhla ruku a šmátrala kolem v naději, že narazí na ručník. Když ucítila něco měkkého, přitáhla si to a zabořila obličej do záhybů froté. Pak si jím přejela téměř oholenou hlavu, třela, jako by se tím jaksi daly vydrhnout pozůstatky traumatu.

Tehdy uslyšela hlasy. Vedle v ložnici.

Krucinál.

Víte, žít v sídle s Bratrstvem mělo své výhody i nevýhody. V domě jste nikdy nebyli sami… ale na druhou stranu jste v domě nikdy nebyli sami.

Vzala si s sebou ručník, přistoupila k zavřeným dveřím a opřela se o dřevěné výplně.

„… že jste oba v pořádku.“

To byl Qhuinn, což dávalo smysl. Qhuinnova a Blayova ložnice byla hned vedle – a  sakra. Z dálky uslyšela pisklavý nářek dítěte, které se probudilo z blaženého spánku v postýlce.

Skvělé. Pokouše svého hellrena do krve, probudí sousedy a vyděsí nemluvně.

Následovala chvíle ticha, jak John znakoval bůhvíjakou odpověď. A pak Qhuinn mumlal něco o tom, že takovéhle dny vyžadují pomoc. Dny, kdy se Xhex probouzí v záchvatu opakované noční můry, ke kterým už přestalo docházet.