Přeložila:

ZUZANA ĽALÍKOVÁ

Sarina Bowen: Když jsme si věřili

Vydání první

Copyright © 2015 by Sarina Bowen

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2022 jako svou 2508. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Shameless Hour

vydaného v roce 2015

Český překlad © 2022 Zuzana Ľalíková

Odpovědná redaktorka Renata Heitelová

Korektorka Marie Kejvalová

Cover design by Karnes Coffey Design

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1811-0 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1812-7 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2022

Sarina Bowen

Když jsme si věřili

The Ivy Years (4)

1. kapitola

Září

Rafe

Před dvěma hodinami jsem sfoukl dvacet svíček na dortu, který mi upekla máma, ještě pořád jsem však parkoval na židli v restauraci Tipico.

Z dominikánské restaurace, kterou vede moje širší rodina, jsem se vždycky dostával jen těžko. Právě teď jsem však potřeboval být ve vlaku zpátky do Harknessu, a přitom jsem seděl v zadním rohu u stolu číslo sedm a v rámci přípravy na večerní špičku jsem balil příbory do ubrousků, jako jsem to dělával celý život.

„Ještě jeden a končím,“ oznámil jsem šestnáctiletému bratranci Pablitovi. „Mám na sedmou rezervaci na večeři. Jestli mi ujede vlak v půl pátý, jsem nahranej.“

„Důležitý rande?“

„Jo, a dneska má navíc narozeniny.“

„Nekecej!“ Pablito se zazubil a natáhl na zabalený příbor širokou gumičku, aby se ubrousek nerozjel. „Takže já tu budu celej večer roznášet jídlo a domů se vrátím smradlavej od friťáku, a ty si užiješ dobrou večeři, flašku vína a pak,“ rukou udělal obscénní gesto, „tě čeká všechno nejlepší k narozeninám.“

Jesucristo. Pablitovi ani nikomu jinému jsem se s plány na dnešní večer vážně nehodlal svěřovat. „Buď rád, že jsem tu hodinu makal.“ Odložil jsem ubrousek s příborem na hromadu dalších, stejně zabalených.

„Nezapomeň na dárek,“ připomněl mi a střelil přitom pohledem na starožitný klip na bankovky, který mi máma darovala k narozeninám. Byl z mincovního stříbra v designu art deco. „Vím, proč ti ho máma dala.“

„Fakt?“ Schoval jsem ho do kapsy. Nedivil jsem se, že jsem ho od mámy dostal. Staré věci mám moc rád. Vybrala správně a já jí za to vděčně poděkoval.

„Nemáš tam kam schovat kondom,“ uchechtl se Pablito.

Zazubil jsem se, protože ten kluk měl pravdu. Celý život se ale starám o půltucet mladších bratranců a sestřenic, proto jsem cítil povinnost dodat: „V peněžence bys je ale stejně nosit neměl.“

„Že ne?“ Zavrtěl hlavou. „Jako by na tom snad sešlo.“

Účet, prosím. Nehodlal jsem mluvit o sexu se šestnáctiletým bratrancem. Rozhodně ne ze všech dní v roce zrovna dneska. Odložil jsem poslední zabalený příbor na hromádku a vstal. „Tengo que irme.“ Musím běžet.

Ťukli jsme si pěstí. „Tak jdi. Vrať se ke svýmu božímu životu. Na nás, ubožáky, myslet fakt nemusíš.“

Zacuchal jsem mu vlasy a zaběhl do kuchyně rozloučit se s mámou.

Popřála mi všechno nejlepší k narozeninám a já jí poděkoval za dort a dárek. „Ahoj. Musím jít. Beru Alison na večeři.“

Chvíli na mě hleděla. „Sé bueno,“ odpověděla nakonec. Chovej se slušně.

Cristo. Někdy bych přísahal, že snad umí číst myšlenky. Když máma v devatenácti otěhotněla, můj takzvaný otec se s ní oženil. Bylo mi jen několik měsíců, když odjel za svou rodinou do Mexika na pohřeb. Nikdy se nevrátil.

Od té doby jsme byli na všechno jen my dva – a k tomu tak tři desítky tetiček, strýčků, bratranců a sestřenic. Máma mi vždycky vštěpovala, že sexem vznikají děti a že slušní chlapci nikdy nedostanou dívku do potíží.

Mámě by se rozhodně nelíbilo, co jsem si na dnešní večer naplánoval.

„Vždyť se chovám slušně,“ připomněl jsem jí. Byla to pravda. Chtěl jsem s Alison postupovat opatrně. Pokaždé. (Aspoň jsem tedy doufal, že k tomu budu mít víc příležitostí.)

Než jsem odjel, máma ve mně jako správná katolička probudila pocit viny. Zeptala se, jestli přijedu v listopadu na křtiny svého bratrance (Zatím jsem nevěděl.), připomněla mi, že v restauraci mají podstav (Tuhle výčitku jsem znal moc dobře, protože jsem se rozhodl nastoupit na vysokou v jiném městě.), a doufala, že si své narozeniny užiju.

To poslední jsem jí mohl slíbit.

Naposledy jsem ji políbil na tvář a vyběhl odtamtud.

Vlak Metro-Northu vyjíždějící ze stanice na 125. ulici nebyl plný, a tak jsem měl sedačku jen pro sebe. Když se šeď New Yorku změnila v zeleň Connecticutu, vytáhl jsem mobil, abych zavolal své přítelkyni.

„Ahoj,“ pozdravila mě trochu udýchaně.

„Ahoj, andílku. Všechno nejlepší k narozeninám.“

„Všechno nejlepší i tobě!“ Slyšel jsem v jejím hlasu úsměv.

„Nasedl jsem na vlak v půl páté, takže to na sedmou ještě pořád stíháme.“

„Zrovna jsem na tebe myslela,“ přiznala mi tiše.

„Vážně?“ Doufal jsem, že v tom správném slova smyslu.

„Miluju tě, Rafe.“

Alison mi ta slova řekla už dřív, teď je však pronesla podivně vážně.

„Taky tě miluju, Ali.“

„Dnešní večer bude úžasný.“

Její slova mě zahřála u srdce. Během uplynulých šesti měsíců jsem často uvažoval, jestli ke mně Alison opravdu něco cítí, proto jsem teď slyšel moc rád, že se těší na další krok.

„Nemůžu se dočkat,“ zašeptal jsem. „Snad ta večeře moc nepotrvá.“

Zahihňala se. „Zatím ahoj.“

Vlak vjel do stanice v Harknessu v Connecticutu ve čtvrt na sedm. Kampus školy se nachází asi kilometr a půl od nádraží a já tu vzdálenost uběhl, protože jsem tak ušetřil sedm babek, a do dveří pokoje číslo 307 v Beaumontově koleji jsem vpadl tak akorát, abych měl půl hodiny na přípravu.

Bohužel byli oba mí spolubydlící doma a jako obvykle do sebe ve společném obývacím pokoji ryli.

Když jsem kolem nich prošel s osuškou, hádali se o politice, a když jsem vyšel z koupelny čerstvě osprchovaný a oholený, debatovali o zítřejším utkání Obrů.

„Chceš si na ten zápas vsadit?“ zeptal se mě Mat, zatímco jsem mířil ke svému šatníku.

„Ne, dík.“

Obrátil se zas na mého spolubydlícího Bickleyho.

„No tak, pracháči,“ vysmíval se mu. „Vsadíme si na Obry. Sto babek. Pro tebe to jsou drobáky.“

„Zvážím sázku,“ opáčil Bickley, „jenom jestli si z obličeje oholíš tu housenku.“

V pokoji, který jsem sdílel s Bickleym, jsem se uchechtl. Ne že bych měl na další díl sitcomu Mat a Bickley čas, ale Matův experiment s vousy dopadl fakt dost žalostně. A samozřejmě čím hlasitěji proti němu Bickley protestoval, tím déle si nechával Mat ten divný knírek růst.

„Neoholím ho,“ stál si za svým Mat. „Až budu mít dneska v puse Devonovy koule, aspoň mu pěkně poškrábu péro.“

Ze společného pokoje ke mně dolehlo znechucené zasténání.

„Debile,“ ucedil Bickley. „Dík za dost nechutnou představu.“

„Tak přestaň pindat a vsaď si se mnou na fotbal, padavko,“ vybídl ho Mat. „Handicap je tři a půl ve prospěch Obrů. Dám ti dokonce bod navíc, co říkáš? Ale jenom na sto babek. Víc ne.“

Obrátil jsem nad jeho prodejní taktikou oči v sloup. Mat je žralok. Vsadil bych se, že jeho hlavní příjem představují sázky s Bickleym.

V pokoji zavládlo ticho, jak můj spolubydlící zvažoval, jestli je v tom někde háček. Bickley je můj spoluhráč z univerzitního týmu v kopané, coby Brit však v americkém fotbalu docela plave. Nerad ovšem přiznává, že není odborníkem na, no, v podstatě vůbec nic.

Bickleyho ego? Má ho tak velké, že si vytvořilo vlastní gravitační pole. A ta Matova věčná ukřivděnost? Hlubší než Grand Canyon. Kvůli těm dvěma tu nemám ani chvíli klid.

„Chci tu sázku a dva body navíc,“ opáčil Bickley úsečným aristokratickým přízvukem.

„Dva navíc? Na to ti kašlu. To už raději zavolám svýmu bookmakerovi.“

„No…“ Bickley brzy ustoupí. Bylo to slyšet. „Fajn. Tak plus jeden na sto dolarů. Mrknu se na handicapy a domluvíme se.“

„Jako fakt? Když říkám tři a půl, tak je to tři a půl,“ zavrčel Mat podrážděně. Tak to ale u něj je pořád. Mat je věčně kvůli něčemu naježený. „O handicapu by lhal jenom vůl.“

„Důvěřuj, ale prověřuj,“ odpověděl Bickley.

„Kreténe,“ zabručel Mat.

„Copak? Už moje peníze nechceš?“ zarazil se Bickley. „A vida. Handicap je opravdu tři a půl.“ (Jeho úsečným britským přízvukem to znělo jako pů.)

Mat zůstal tentokrát zticha.

O chvíli později vešel Bickley do dveří našeho malého pokoje.

„Mám z toho dobrý pocit,“ oznámil. Ve značkových džínách, polokošili a s upraveným sestřihem působil jako chodící reklama na J. Crew.

„Skvělý,“ odvětil jsem suše. Nejen že jsem měl jejich věčných hádek plné zuby, ale taky jsem myslel jenom na dnešní večer.

„Kam Alison bereš?“ zajímal se.

„Do Mokrého jilmu.“

„Pěkný. Dejte si brzlík. Je to delikatesa.“

„Co je sakra brzlík?“ Držet se Bickleyho rad ohledně jídla bylo stejně riskantní jako sázet s Matem na fotbal. Ten kluk se nám chlubil, že v Japonsku jedl velrybí tuk a ve Skotsku haggis. „Neříká se brzlík telecím koulím, nebo tak něco?“

„Ale fuj. Brzlík je žláza s máslovou chutí.“ Bickley zavřel oči a uznale mlaskl.

„Promyslím to.“ Najednou mě ta nóbl restaurace přestala tak lákat. Už tak jsem byl z dneška nervózní a teď abych se ještě navíc bál, jestli použiju správnou vidličku.

„Snad tě tu už dneska neuvidím,“ dodal Bickley. „Vím, že jsi Alison koupil náušnice, ale doufám, že ona ti dá dárek, co se do krabice zabalit nedá.“

„Vždycky jsem chtěl poníka,“ zavtipkuju, abych odvedl Bickleyho pozornost od tématu.

S leskem v očích se posadil na postel. „Dneska jsem na obědě slyšel spolubydlící té tvojí ledové královny, že se prý nemá dneska večer vracet domů. To vypadá slibně, pane.“

„Myslíš?“

„No tak. Strýčkovi Bickleymu se můžeš svěřit. Tak už si s tou holkou konečně vrzneš?“

Měl jsem to v plánu, tedy pokud si to nerozmyslela. „Do toho ti nic není, kámo.“

„Dobrá. Chci jenom vědět, jestli si sem můžu dneska přivést holku. Aspoň tohle chci vědět.“

Chudák Bickley nemíval náš pokoj moc často jenom pro sebe. Protože celý život spím každou noc sám (aspoň doteď), musel si dávat dostaveníčka jinde. Když už si sem přivedl holku, museli být hotoví v rozumnou hodinu. Tím pádem jsem si užil celou řadu dost rozpačitých chvil, kdy jsem upřeně zíral na Bickleyho drahou televizi, zatímco svou společnici pro daný večer vyprovázel ven.

Můj spolubydlící si toho, čemu všichni říkají nezávazný sex, užívá plnými doušky. Podle mě ale ta dvě slova nejdou dohromady. Na sexu s dívkou podle mě nic nezávazného není. Moje sexuální zkušenosti – jakkoli jsou omezené – byly všechny docela silné. Ještě pořád mám v duši vypálený okamžik, kdy mi na střední moje tehdejší přítelkyně dovolila, abych se jí dotkl. Vybavuju si zvuky, které vydávala, i horko jejího těla. Vášnivý pohled v jejích očích, když se…

Dios. „Nezávazný“ rozhodně není to správné slovo.

Chtěl jsem to všechno prožít i s Alison. Chtěl jsem s ní prožít i mnohem víc. A dneska jsem se měl konečně dočkat. Pořád jsem tomu nemohl uvěřit.

„Haló, Země volá Rafaela.“

„Hm,“ zamumlal jsem připitomněle. „Dneska máš pokoj pro sebe. Jestli se vrátím domů, přespím na gauči.“

„Doufám, že k tomu nedojde.“

To já taky.

„Chceš si půjčit nějaké moje sako?“

„Ne, to je dobrý, díky.“ Raději bych si oblékl svoje staré sako než si půjčovat od Bickleyho. Nejspíš by mi půjčil nějaké od Armaniho, co stojí dva tisíce, a já bych se celý večer bál, že ho pomačkám. Už tak jsem byl dost nervózní, nepotřeboval jsem další důvod ke starostem.

Oblékl jsem si sako, které jsem nosil do kostela, kam jsem chodil s mámou. Byl to klasický blejzr ze čtyřicátých let, který jsem objevil v jednom sekáči v Harlemu.

Vtipné, že sako, které jsem obvykle nosil do kostela, jsem na sebe oblékl i v den, kdy jsem se chystal přijít o panictví. Příště ho vytáhnu nejspíš ke zpovědi. Tomu říkám ironie k popukání.

Otevřel jsem Bickleyho ledničku a vytáhl láhev šampaňského, kterou jsem v ní chladil. Uložil jsem láhev do dárkové tašky, již jsem koupil, a dal tam také dárek pro Alison (stříbrné náušnice) a dárek pro sebe (krabičku kondomů).

Mávl jsem Matovi a Bickleymu a vypadl jsem.

Cesta ke dveřím Alisonina pokoje mi zabrala šedesát vteřin. Harknesská univerzita má dvanáct kolejí. Nejsou ale takové, jak si asi představujete. Všechny koleje sídlí v kamenných nebo cihlových budovách s pokoji pro několik stovek posluchačů univerzity a každá má vlastní jídelnu a knihovnu. S Alison jsme oba ubytovaní v nádherné Beaumontově koleji s gotickými věžičkami a chodníky dlážděnými žulovými deskami. Cestou přes nádvoří mě jako obvykle omráčilo, že po tomto chodníku kráčejí studenti Harknesské univerzity už sto let. Máma chtěla, abych nastoupil na vysokou blíž k domovu, a myslela to dobře. Studovat na Harknesské však představuje obrovskou příležitost a nehodlal jsem se cítit provinile, že jsem se jí chopil.

Nakoukl jsem do skleněné tabule ve tvaru diamantu zasazené do vchodových dveří budovy, kde má pokoj Alison, a zachvěl jsem se. Byl třetí týden v září a začal se ozývat podzim. Ale ten chlad, který jsem cítil? Ten nebyl z počasí. Najednou jsem zatraceně znervózněl.

Na chodbě za dveřmi se někdo objevil. Byla sobota večer a zástupy studentů proudily sem a tam. Vraceli se z menz, knihoven a kaváren, aby se připravili na párty, takže jsem ani nemusel Alison volat, aby mě pustila dovnitř.

„Nazdar.“ S klukem, který mi otevřel dveře, jsem chodil na francouzštinu. „Velký rande?“ S úsměvem se zadíval na dárkovou tašku v mojí ruce.

„Má narozeniny,“ vysvětlil jsem.

„Aha. Tak příjemnou zábavu,“ popřál mi a podržel mi dveře.

„Díky. Čau v pondělí,“ křikl jsem ještě za ním, ale to už odcházel.

Vyrazil jsem po kamenném schodišti, na němž se rozléhaly moje kroky. Mám tohle staré schodiště s mramorovými schody a tepaným kovovým zábradlím rád. Po tomto schodišti kráčeli studenti už v dobách, kdy jazz byl ještě zbrusu nové slovo. Právě teď jsem však žádný jazz neslyšel. Zpoza prvních dveří, které jsem minul, se nesly zvuky střílečky. Ve třicátých letech byste tu možná zaslechli praskání něčího rádia. Nebo gramofonu.

Jsem tak trochu cvok do starožitností, což je u kluka mého věku dost zvláštní. Přemítání o starých audio přístrojích mě ale trochu uklidnilo. Po dvou patrech točitého schodiště jsem se potil, takže když jsem vystoupal na Alisonino podlaží, šlapal jsem dál, až jsem o deset schodů výš došel na odpočívadlo. Opatrně, abych nepřevrhl láhev se šampaňským, jsem postavil dárkovou tašku na zem.

Svlékl jsem si sako a zhluboka se nadechl. Neměl jsem k nervozitě důvod. S Alison jsme spolu chodili od loňského jara, kdy jsme byli oba v prváku. Ohledně fyzické stránky našeho vztahu jsme postupovali pomalu. Od začátku jsem byl připravený na něco víc, Alison mi ale na rovinu řekla, že je panna, a když jsem přiznal, že jsem panic, připadalo mi, že se jí obrovsky ulevilo.

Měl jsem s ní trpělivost, přestože mě to občas přivádělo k šílenství. Často jsme se líbali a mazlili na gauči. Musel jsem s ní však našlapovat opatrně, protože v jednu chvíli jsme se líbali, a v další mě od sebe odstrkovala. Nejen že jsem se tím pádem pokaždé vracel domů nadržený, ale taky zmatený. A ten zmatek mě bolel mnohem víc. Nelíbilo se mi, že mě tím nutila přemýšlet, co jí na mně pořád nesedí.

Když to takhle zvláštně ukončila už poněkolikáté, zeptal jsem se jí, co se děje. Odpověděla však jen: „Není mi to příjemné,“ a poté změnila téma.

A protože nejsem vůl, do ničeho jsem svoji přítelkyni netlačil. Takový jsem být nechtěl.

Navíc jsme si užívali i příjemné chvíle. Alison se smála mým vtipům a mně se líbilo, jak se po každém mém komplimentu dojala. Proto jsem jí často lichotil. Protože Alison byla vážně skvělá. Chytrá, vtipná a krásná. Při pohledu na její tvář rámovanou blonďatými vlasy mi vždycky v duchu naskakovalo slovo anděl.

Máma tvrdí, že ve mně Harknesská univerzita probudila nezdravou přitažlivost k pěkným běloškám.

„Potřebuješ hodnou Hispánku,“ říkává. „Která nikdy nebude pohrdat tvým původem.“

Nikdy jsem si z máminých předsudků nedělal těžkou hlavu, občas pro mě ale bylo těžké neuvažovat, co se děje, nebo nevidět v Alisonině zdrženlivosti něco, co tam být nemusí. Na Harknesské jsem mezi lidmi, kteří mají víc peněz, než jsem kdy měl já, a to včetně Alison. Sem tam mi hlodalo v hlavě, že si možná myslí, že pro ni nejsem dost dobrý.

Určitě jsem byl jenom paranoidní.

Přes léto jsme se vůbec neviděli. V červnu jsem pracoval v rodinné restauraci, a kdykoli mě máma poslala na pochůzky, snažil jsem se nedostat na nástupištích metra mrtvici. V noci, než jsem usnul, jsem ležel na úzkém lůžku v našem přecpaném bytě, povídal si s Alison a nechal si skoro nahé tělo chladit okenní klimatizací, která dělala, co mohla.

Sex po telefonu jsme samozřejmě nikdy neměli. Rád jsem ovšem poslouchal její něžný hlas, kterým mi vyprávěla o brigádě v jedné sanfranciské galerii.

„Chybíš mi, Rafe,“ říkávala mi. „Myslela jsem na tebe, když jsem dneska nesla kávu dvěma starším paním. Objednaly si bezkofeinovou, ale já jim oběma omylem přinesla naopak hodně silnou, protože jsem celou dobu myslela na dopis, který jsi mi napsal na starém psacím stroji, a vůbec jsem nevnímala, jaké kafe jim dělám.“

To mě rozesmálo a hned se mi po ní stýskalo ještě víc. Proto jsem jí dál postaru posílal dopisy. A týdny ubíhaly.

V červenci mi Alison volala celá nadšená. „Vzpomínáš si na ten mezinárodní ekvádorský program, do kterého jsem se přihlásila?“

Jistěže jsem si vzpomínal. Poté co skončila pod čarou na seznamu čekatelů, vybrečela mi na rameni mé mikiny s logem Harknesské univerzity celou louži slz.

„Uvolnilo se místo! Odlétám příští týden!“

„To je skvělé,“ odpověděl jsem. Moc jsem jí to přál, přestože to znamenalo, že s ní šest týdnů nepromluvím. V Ekvádoru se měla účastnit studijního programu, během jehož konání neměli účastníci mluvit s kýmkoli zvenčí.

Takže to pro mě bylo docela na nic.

Nakonec ale před třemi týdny vystoupila z přímého vlaku z letiště LaGuardia, aby nastoupila do našeho druhého ročníku. Zoufale jsem se těšil, až se s ní opět uvidím.

Prvního večera po jejím návratu jsem se jí poprvé zeptal, jestli by u mě přespala.

„Nechci se s tebou rozloučit,“ přiznal jsem jí. „Zůstaň přes noc u mě. Nenavrhuju to proto, abych z tebe mohl strhat oblečení. A Bickley se vrací až zítra.“

Něžně se usmála. „Dobře, moc ráda,“ odpověděla. Docela mě překvapilo, že souhlasila, protože kdykoli jsem jí předtím navrhl, aby zůstala přes noc, pokaždé odmítla.

Tentokrát však ne. Půjčil jsem jí svoje triko, v kterém vypadala zatraceně sexy. Jasně že když jsme si spolu lehli do postele, moje tělo si začalo domýšlet samé příjemné věci, proto jsem si lehl na záda, aby mi mohla položit hlavu na rameno.

Držet ji v náruči bylo nádherné. Byl jsem rád, že ji můžu objímat a tu a tam líbat.

„Tohle je hezké,“ poznamenal jsem.

„Ano, to je,“ souhlasila. Chvíli jsme mlčeli a pak nadhodila: „Vím, že na sex čekáš už dlouho.“

Tak mě omráčilo, že to téma otevřela, že jsem chvíli mlčel.

„V pohodě,“ dostal jsem ze sebe nakonec.

„Za chvíli budeme mít narozeniny,“ pokračovala. „Možná bychom je mohli oslavit… ve velkém stylu.“

Opět jsem byl příliš překvapený, než abych jí dokázal hned odpovědět. Několik vteřin jsem mlčel a až poté jsem jí ten nápad odsouhlasil.

„To by bylo skvělé,“ zašeptal jsem nakonec.

„Taky bude.“ Jednou rukou mě hladila po hrudi a krouživými pohyby mi masírovala svaly. Mezitím mi penis tvrdl, až připomínal železnou tyč, a to jenom z pouhé představy, že možná opravdu navrhovala to, co jsem si myslel, že navrhuje.

Té noci jsem toho moc nenaspal. A poslední dva týdny, kdykoli jsem Alison políbil na dobrou noc, jsem začal být stále nadrženější.

A teď? Schovával jsem se na schodišti a nervozitou se prakticky dusil ve vlastní šťávě.

Tři a půl patra pode mnou bouchly vchodové dveře. Uslyšel jsem kroky. Někdo běžel po schodišti.

To mě probralo. Složil jsem si sako přes paži a zvedl dárkovou tašku. Zkontroloval jsem, jestli je na mně všechno v pořádku, a pomalu jsem začal scházet schody, jako by bylo naprosto normální, že mířím tím směrem. Pokud toho, kdo běží do schodů, cestou potkám, poklidně mu kývnu. Všechno je v pořádku, není tu nic k vidění. Jenom se jeden obyčejný dvacetiletý kluk chystá přijít o věneček. Pokračujte dál.

Šance se však nenaskytla. Kroky se zastavily a uslyšel jsem ostré zaklepání na dřevěné dveře, které se následně s tichým cvaknutím otevřely.

„Překvapení!“ zvolal kluk.

Zvláštní bylo, že jeho hlas přicházel směrem od Alisonina pokoje. Nevím proč, ale poslední tři čtyři schody jsem vzal ještě pomaleji než předchozí.

Alison právě překvapeně vykoktala: „Panebože! Co ty tu děláš?“ a já konečně kluka spatřil.

Byl to hubený dlouhán, nejvíc mě na něm však zaujaly lesklé rolexky, které mu volně visely na zápěstí. Jsem z New Yorku, takže je poznám i na sto metrů. Pan Rolexák byl bohatý.

„Říkal jsem ti, že se s tebou chci znovu vidět. A kdy by k tomu byla lepší příležitost než na tvoje narozeniny?“ Vešel do Alisonina pokoje a zmizel z dohledu.

Nějaká gravitační síla mě donutila seběhnout poslední schody tak rychle, že se mi povedlo strčit nohu do dveří. Z toho, co jsem uviděl uvnitř, se mi zvedl žaludek. Pan Rolexák objímal Alison kolem pasu a líbal se s ní.

Líbal se s mojí Alison.

„Děláte si prdel?“ ucedil jsem a otevřel dveře. A protože mi ta otázka zněla v hlavě jako ozvěna zvonu, zopakoval jsem. „Děláte si prdel?!“

Alison okamžitě spustila ruce, jako by dostala zásah elektrickým proudem. Pan Rolexák ji pustil a otočil se.

„Kdo jsi?“ zeptal se a obočí mu přitom zmizelo v sestřihu za asi tak sto dolarů.

„Kdo jsem? Jsem její přítel,“ ucedil jsem pobouřeně a už nedokázal zmlknout. „Chodíme spolu od dubna. To je… pět měsíců. Skoro šest.“ Jako by snad na přesných počtech nějak záleželo.

Alison otevírala a zavírala pusu. A kluk se tvářil skoro stejně překvapeně, jako jsem se cítil já. „Přítel? V Ekvádoru jsme spolu byli šest týdnů, a ty ses ani jednou nezmínila, že máš přítele.“

Aspoň že jsem nebyl jediný, komu záleželo na přesných počtech.

„Řekla jsem ti, že nehledám vážný vztah,“ zašeptala jeho směrem.

„Nikdy jsi mi ale neřekla proč. Asi jsem holt idiot.“ Pan Rolexák měl dokonce tu drzost tvářit se kvůli tomu smutně.

Teď, když jsem stál v pokoji už dobrou minutu, začínal jsem si všímat dalších detailů. Pan Rolexák držel v ruce pugét růží.

Květiny! Zapomněl jsem na květiny. Chtěl jsem jejich plátky rozházet po posteli.

Počkat. K žádnému rozhazování okvětních plátků nedojde. Do postele se nedostaneme. Můj jen stěží fungující mozek se snažil pochopit dopady toho, co se tu právě dělo. Něco takového jsem vůbec nečekal. Nikdy by mě nenapadlo, že by si Alison mohla najít někoho bokem. I když jsme spolu nikdy nespali, byli jsme spolu. Už dlouho.

Stál jsem tam s bradou u podlahy, s tou pitomou malou dárkovou taškou v ruce a začínal si uvědomovat, že mi tu uniká něco důležitého.

„Jestli s tebou nechtěla vztah,“ zeptal jsem se pana Rolexáka, „tak co po tobě teda chtěla? Zahrát si scrabble?“ Obličej mi začal hořet, jak jsem si hluboko v nitru začínal uvědomovat pravdu. „Pomoc s učením? Masáž nohou?“ Otočil jsem se přímo k ní. „Dneska to mělo být pro nás oba poprvé, Alison.“

„Tak tohle už dost dobře nepůjde,“ ucedil pan Rolexák.

V tu chvíli mi puklo srdce. Alison mi celou dobu tvrdila, že není na sex připravená. Ve skutečnosti ho nechtěla mít se mnou.

Můj pocit ponížení připomínal nestvůru s bezpočtem chapadel – svírala mě všude naráz. Naposledy jsem rozčíleně vydechl a otočil se na patě.

„Omlouvám se, Rafe,“ vyhrkla, když jsem otevřel dveře. „Moc mě to mrzí.“

To se vsadím. Vyšel jsem z jejího pokoje a zabouchl jsem za sebou dveře. Třískl jsem s nimi. Třískl jsem jimi tak silně, že to muselo probudit duchy studentů, kteří kráčeli Beaumontovou kolejí v dobách, kdy byla ještě stále nová.

2. kapitola

Bella

Nový trenér hokejového týmu zahvízdal na píšťalku a oznámil tak konec třetího tréninku sezóny.

Kluci se začali vracet do šatny, kde z jejich helem a výstroje kapal na lavice pot. Rudí v obličeji a se zpocenými vlasy ze sebe stahovali jednotlivé vrstvy dresu a chráničů, aby mohli co nejdřív zapadnout do sprchy.

S deskami v rukou jsem se postavila doprostřed místnosti. Vložila jsem si dva prsty do pusy a zahvízdala tak hlasitě, až se ten zvuk odrazil od kachliček. Okamžitě jsem tím upoutala jejich pozornost.

„Kluci, poslouchejte! Potřebuju dvě minuty vašeho času!“ Nastalo tu takové ticho, že jsem mohla mluvit normálním hlasem. „Zaprvé, pokud se sem nechystají stavit vaše mámy, aby po vás uklidily, použité ručníky házejte po sprše do koše.“ Tato slova mířila na naše prváky. Na začátku roku vždycky potřebovali školení.

„A dál,“ pokračovala jsem, „vrátilo se mi jenom sedmnáct dotazníků ohledně zdravotního stavu. Což znamená, že sedm z vás mi to lejstro co nejdřív dovalí, jinak můžete zapomenout, že byste příští týden nastoupili na utkání proti těm grázlům z Quinnipiacké.“

„Grázlům!“ zvolal někdo, který se mnou očividně souhlasil.

„A jako poslední bod – zítra ráno posílám objednávku našeho vybavení. Takže pokud má něco z vaší výbavy závadu, chci to vědět teď hned!“

Náš obránce ze čtvrťáku jménem Davies ke mně otočil své obrovské a nahé tělo a s předstíraným překvapením si přitiskl dlaň na hruď. „Koho tu obviňuješ ze závadné výbavy, Bello? Moje křehké mužské ego takové naznačování nesnese.“

Obrátila jsem oči v sloup. „Tvoje výbava je špičková, Daviesi. Ale jestli za mnou přijdeš příští týden, že potřebuješ novou hůl, za expresní dodání si zaplatíš ty osobně.“

„Moje hůl funguje bezvadně,“ opáčil.

„Výborně. Někdy mi to můžeš předvést.“

„Počkej.“ Zvedl ruku. „Mohla bys přiobjednat extra široké bruslařské tkaničky?“

„Jasná páka,“ přisvědčila jsem a zapsala si tkaničky na seznam.

Rozhlédla jsem se po šatně, jestli se hlásí ještě někdo. Zastavila jsem se očima na prvácích, kterým jsem všem přiřadila skříňky pohromadě v jednom rohu. Zvlášť jeden z nich po mně loupal očima. „Kluci, nebojte se ozvat, jestli něco potřebujete, ano? Lepší, když mi to řeknete teď, než až když bude pozdě.“

„Chránič na zuby?“ zeptal se jeden z nováčků, který po mně pokukoval přes rameno. Jmenoval se O’Hane, měl dětskou tvářičku a na nose poprašek pih. Otočil ke mně jen hlavu a intimní partie tak nechával ukryté čelem ke skříňce.

„Ve výstrojárně máme zásobu těch nejobyčejnějších, ale jestli chceš konkrétní typ, potřebuju znát model.“

„Dobře, díky,“ odpověděl. „A…“ Čekala jsem, až to vyklopí, místo toho se otočil ke skříňce, vytáhl osušku a omotal si ji kolem pasu. Obrátil se ke mně a ochranitelsky složil paže na hrudi. „Je tu někde v okolí obchod se sportovními potřebami?“

„No…“ Harkness není velké město a obchody v pěší vzdálenosti nabízejí omezený sortiment. „Žádný obchod s hokejovou výstrojí tu není, jestli to máš na mysli. Leda že bys měl auto.“ Většina z nás ho neměla, protože parkovacích míst tu bylo pomálu. „Boty nebo tepláky se dají sehnat v pohodě. Co bys potřeboval?“

Zrůžověl. „Výstroj. Můžu se podívat do katalogu?“

„Jasně.“ Podala jsem mu ho, a zatímco jím listoval, podupávala jsem nohou.

Zastavil se u nabídky výstroje na konci katalogu a svraštil mladická obočí.

„Nějaký problém?“ zeptala jsem se.

Zaletěl ke mně nervózním pohledem.

„Potřebuju…“ Ztišil hlas, až jsem poslední slovo skoro neslyšela. „Suspenzor.“

„To je hračka, brouku.“ Sice to zatím netušil, ale penisy jsou moje specialita. Vytrhla jsem mu katalog z ruky. „Na kterou značku jsi zvyklý?“

Zrudl ještě víc.

„Nevzpomínám si,“ přiznal a sklopil oči k podlaze. „Ten, co tu mám, je, hm, mého bráchy. Omylem jsem ho přivezl.“

Ach jo, prváci. Nejsou zvyklí se o sebe starat sami. „A ten, co máš, ti nesedí? Přetéká ti pohár?“

Nervózně se zasmál. „Jo. Ale ty v katalogu nejsou ty, co používám.“

„V pohodě. Není to žádná věda. Nosíš slipový, nebo boxerkový?“

„Boxerkový.“

„Chceš mít kámoše směrem dolů, nebo si ho zastrkáváš nahoru?“

„Dolů,“ odpověděl podlaze.

Poplácala jsem ho po rameni. „V pohodě, O’Hane. Postarám se o tebe. Obrazně řečeno. Objednám ti ho.“

„Díky,“ odpověděl přidušeně a zamířil do sprchy.

Právě kolem procházel náš nový trenér.

„Trenére Canningu!“ odchytla jsem si ho.

„Ano?“ Nový trenér byl mnohem mladší než původní, který odešel do důchodu. Taky byl poměrně nedůtklivý, což se mi moc nelíbilo. Někteří lidi nechápou, že nevrlostí si respekt získat nemusejí. Přesto jsem se na něj přátelsky usmála.

„Ráno posílám objednávku hokejové výstroje. Pokud potřebujete něco přihodit, pošlete mi to dneska večer do e-mailu.“

„Díky,“ odpověděl a práskl žvýkačkovou bublinu. „Opravdu si myslíš, že bys měla být v šatně?“

„No…“ Mrkla jsem na hodinky. Grilovačka měla začít až za půl hodiny. Navíc jsem ji ani neorganizovala. To byla práce pro slečinky. „Mám snad být právě teď někde jinde?“

Zamračil se. „Ne, tak jsem to… Klukům to nevadí?“

Teď už jsem na něj zůstala zírat. Jako fakt? „Trenére Canningu, hokejisti jsou v šatně. Nemůžu pro ně sehnat, co potřebují, když tam s nimi nejsem.“

„Ano, to je pravda,“ uznal s nečitelným výrazem v tom pitomém nabručeném obličeji.

„Nezapomínejte,“ dodala jsem pomalu, „že novinářky směly do šaten už v době, kdy jsem ještě nebyla na světě. A to i do této šatny.“

Dlouhou chvíli na mě jen zíral. A pak bez dalšího slova odešel.

Ještě chvíli jsem tam stála a uvažovala, co se to právě stalo. Coby studentská manažerka našeho božího mužského hokejového týmu řeším problémy hráčů a poháním lidi na našem rozvrhu z bodu A do bodu B. Jde mi to. Jasně, je to práce, kterou obvykle vykonává kluk, neexistuje však jediný důvod, proč to musí být kluk. Stačí jen dobrý přístup a spalující láska k hokeji. A tyhle podmínky taky splňuju. Trenér Canning jistě dřív nebo později pochopí, že pro tuhle práci žiju.

No nic, bylo na čase vyrazit na výroční grilovačku.

Poprvé jsem se na ni však netěšila tak, jak to na začátku hokejové sezóny bývá. Hokejisti jsou mí nejbližší přátelé. Za několik týdnů spolu začneme trávit každý víkend, kdy budeme jezdit po celém východním pobřeží a hrát proti týmům od Maine až po Newark. Všechny zápasy uvidím přímo ze střídačky, což je asi ta nejparádnější věc na světě.

Přesto jsem si dneska připadala nějaká… skleslá. Snad to napraví pivo a sendvič s trhaným vepřovým.

O několik hodin později jsem postávala na zahradě našeho starého trenéra a cítila zvláštní smutek. I dnes jsme dodrželi všechny tradice, které se k trenérově výroční grilovačce vždycky vázaly. Snědli jsme hromadu masa. Nacpali se bramborovým a zelným salátem. Pili piva. Letos pronesli svůj proslov dva trenéři – trenér, který odešel do důchodu (a jenž ve svém projevu citoval několik mrtvých prezidentů), a nový trenér. A jako vždycky jsme coby zákusek dostali cupcaky, protože je má trenérova žena ráda.

Přesto jsem nedokázala setřást smutek.

Za prvé jsem v srdci cítila díru, kterou dřív zaplňovali loňští čtvrťáci. Nemohla jsem uvěřit, že začínáme sezónu bez Hartleyho, Goucha a Smittyho. Nepřipadalo mi to správné.

Nejen že mi chyběli, ale děsilo mě, co to znamená. Protože právě začínal i můj poslední rok na univerzitě. Jak je to vůbec možné?

Úplně novýma očima jsem se rozhlédla po trenérově potemnělé zahradě. Za rok tu bude většina současných hráčů opět slavit začátek další sezóny. Kde budu ale já?

Neměla jsem nejmenší představu. Vůbec žádnou. Až doteď mi to nevadilo. Čtyři roky mi vždycky připadaly jako dlouhá doba, takže kdykoli do mě rodina šila, že nemám žádný plán, co budu po promoci dělat, bez problémů jsem je pokaždé setřásla.

Místo abych se strachovala o budoucnost, vrhla jsem se do studia oboru, který mě moc bavil (psychologie), do práce pro tým hrající ten nejlepší sport na světě (lední hokej) a do společnosti oblíbených lidí (hokejistů). Právě teď jsem si však připadala, jako bych se blížila na konec vážně skvělé knihy, a nelíbilo se mi, jak málo stránek zbývá do konce.

Večírek se blížil k závěru, v němž jsem postávala ve společnosti doprovodů. Byla tu Amy, přítelkyně našeho nového kapitána Treviho, a také slečna, která sem přišla jako doprovod našeho brankáře Orsena. Její jméno jsem však nepochytila.

„S kým tu jsi ty?“ zeptala se mě Orsenova nová kamarádka.

Tuhle otázku jsem nedostala poprvé. Už jsem se jí chystala odpovědět, že tu nejsem s nikým, ale zlomyslná Amy mě předběhla.

„Je tu se všemi,“ uchechtla se.

Milé. Amy je jedna z těch přítelkyň našich hokejistů, která mě nikdy neměla ráda.

„Jsem manažerka týmu,“ vysvětlila jsem. Nehodlala jsem dát najevo podráždění, nechtěla jsem tím Amyině jízlivosti dodat váhu.

„Aha,“ vyhrkla nová holka. „To musí být opravdu vzrušující.“

„Prý je,“ skoro sykla Amy.

Snažila jsem se neobrátit oči v sloup. Hodně holek neví, jak se ke mně postavit. Nelíbí se jim, že jejich kluky vídám nahé. Nelíbí se jim, že je to nutí uvažovat, jestli i oni viděli nahou mě. Moje pověst mě holt často předchází. Je to cena, kterou musím platit. Po pravdě jsem se jednou s Trevim vážně vyspala, ale to se s Amy ještě neznal. Navíc k tomu došlo tak dávno, že jsem si teď už ani nevybavovala detaily.

Amy a jí podobné mě občas pěkně štvou, dneska jsem se však snažila zachovat rozvahu, protože zlé holky nesmí vyhrát.

„Je to úžasná práce. A lavička na střídačce je v celém stadionu nejlepší místo, odkud sledovat utkání,“ pověděla jsem. Jestli by něco mělo přítelkyním kluků vadit, jsou to privilegia, kterých se mi dostává v den zápasu. Protože hokej je skvělý sport a holky o hodně přicházejí.

Několik metrů od nás se právě Trevi s Orsenem zapáleně dohadovali ohledně vyhlídek Medvědů na letošní rok.

„Nemůžeš přece tvrdit, že mají díru v lajně,“ namítl právě Orsen.

„Máš pravdu.“ Trevi se uchechtl. „Je to spíš pusto prázdno.“

„Kluci,“ vložila jsem se do toho. „Pusto prázdno je přímo tady.“ Zvedla jsem prázdnou láhev od piva. „Kdo chce přinést?“

„Dojdu pro ně,“ nabídl se Orsen. „Trenér nás odtud stejně asi brzy vykopne. Už je skoro deset.“ Zamířil ke stolu s pivem.

„Jak to jde, Bello?“ zeptal se Trevi a v přípravě na novou láhev dopil poslední zbytky piva.

„Jako obvykle. Snažím se ukázat nováčkům, co a jak. Snažím se vybrat si téma bakalářky. Co ty? Prý se o tebe zajímají Jestřábi. Je to fakt?“

Trevi se zazubil. „Zajímají. To ale neznamená, že přede mnou pokleknou a položí tu správnou otázku.“

„Mám z toho dobrý pocit,“ ujistila jsem ho a přátelsky mu stiskla paži. Amy se ušklíbla, jako by spolkla něco kyselého. Měla jsem však z jeho vyhlídek radost, ať už se jí to líbí, nebo ne. Kolem týmu kroužilo několik skautů. Kluci se loni objevili v novinách, protože sezónu uzavřeli jako druhý nejúspěšnější tým v zemi. Některé z nich si určitě uzme NHL.

Vidíte? Všichni mají plán, jenom já nic. Nebo když ne plán, tak aspoň sen.

„Čau, kluci!“

Otočila jsem se za hlasem a spatřila, jak na trenérovu zahradu právě přišel jeden z mých vysněných kluků. Michael Graham byl druhý, do kterého jsem se kdy zamilovala. A – protože jsem si vždycky uměla zadělat na citovou katastrofu – druhý, který mi kdy zlomil srdce.

„Dneska jsi nám chyběl na tréninku,“ pověděl mu Trevi hlasitě to, co jsem si jen myslela. „Nevím, proč jsi musel jít na sportovní žurnalistiku, když by ses mi hodil na modrý lajně.“

Můj nejoblíbenější bývalý obránce se jen zazubil. „Dneska jsem se skvěle bavil.“

„Copak jsi dělal?“ Stoupla jsem si na špičky, abych ho políbila na tvář, a dávala si záležet, abych se k němu nenaklonila až moc. Nechtěla jsem si začít vybavovat vzpomínky. Už tak stačilo, že ve mně dotek jeho pokožky probouzel touhy, které jsem se snažila potlačit.

Přátelsky mě poplácal po zádech a vysvětlil: „Strávil jsem čtyři hodiny na řece s veslařským týmem. Myslel jsem, že budu sedět na břehu a jenom je sledovat, ale jednoho z těch těžkých vah začalo zlobit koleno, takže mi kapitán řekl: ‚Pojď sem, kamaráde. Ukážeme ti, jak maká veslařský tým.‘“ Graham se se smíchem popadl za břicho. „Jako fakt, veslování je dřina. Moje břišáky poznaly středověk.“

Ještě nedávno bych se nabídla, že mu dám na bebí pusinku a vynahradím mu útrapy. Tu čest má však v současnosti bohužel někdo jiný. Nasadím úsměv, srdce se mi ovšem maličko zadrhne, protože ten kluk vypadá tak zatraceně šťastně.

Ten tam je věčně zachmuřený Graham, kterého jsem mívala tak ráda. Místo něj tu je tahle bezstarostná bytost, kterou bych skoro ani nepoznala nebýt povědomých nabušených svalů a ledově modrých očí. Graham, kterého jsem znávala, se nikdy neusmíval. Byl uzavřený a věčně nabroušený, asi jako já. V poslední době však prakticky září.

Copak na světě není nikdo, kdo netuší, co si počít se životem?

„Jak letos vypadají tvoji obránci?“ zeptal se Graham Treviho.

„Je to do záznamu?“

„Ne, blbe,“ uchechtl se Graham. „Jenom tak přátelsky konverzuju.“

Trevi se zazubil. „Jsou mladí, ale bojechtiví. Líbí se mi. Vážně moc.“

Všichni jsme se otočili k O’Haneovi a ostatním zelenáčům, kteří právě postávali u stolu s pivem.

„Mají dost rychlé nohy,“ podotknu. „Zvlášť se mi líbilo, co dneska na tréninku předvedl Hopper.“

„Počkat,“ ozval se nový hlas. „Kdo se Belle líbí? Potřebuju info kvůli sázkám, který uzavíráme vždycky na začátku sezóny.“ Do našeho kroužku se vecpal obránce ze čtvrťáku přezdívaný Déčko a dal si ruce v bok. „Vsadili jsme se, kterýho prváka si Bella odvede domů jako prvního.“

Treviho přítelkyně se zahihňala a okamžitě si plácla ruku přes pusu.

Krása.

Opět jsem zachovala tvář, přestože jsem se z jeho poznámky naježila. Je pravda, že jsem měla sex s celou řadou hokejistů. (Obvykle jsem je ale brala po jednom.) Ani hráči však nejsou svatí, a na ně nikdo sázky neuzavírá.

Říká se tomu dvojí metr.

Nebyla jsem jediná, komu se Déčko ani jeho poznámky nezamlouvaly. Vycítila jsem, jak se Grahamovi vedle mě zvedl tlak.

„Kreténe,“ sykl. „S těmahle kecama ani nezačínej, jinak –“

„Ne, nic takového.“ Položila jsem Grahamovi ruku na hruď. „Nech to být. Všichni vědí, že do mě Déčko rejpe, protože jeho si domů už nikdy nevezmu. Jednou mi to bohatě stačilo.“

Déčko stiskl rty, já se ho ovšem nebála. Pustila jsem Grahama a proradně se na Déčka zakřenila. „Snad víš, že manažerku týmu bys neměl urážet, jinak odteď až do dubna skončíš na každém utkání venku v tom nejzavšivenějším pokoji. Možná ti nikdo nenabrousí brusle a třeba by se ti mohly ztratit i vouchery na jídlo.“

„Jenom jsem si tě dobíral, Bello.“ Nervózně se pousmál. „To bys mi přece neudělala.“

„Že ne?“ Nepokoušej mě.

„Dneska tu nikdo nerozumí srandě.“ Déčko zavrtěl tou velkou hlavou, jako bychom tu snad všichni byli až moc velké citlivky, a vydal se k domu.

„Já toho kluka fakt nenávidím,“ prohlásil Graham, když byl Déčko z doslechu.

„To z něj jenom mluví nízké sebevědomí,“ zamyslela jsem se nahlas. Navíc to je pravda. Déčko není tak hezký jako Graham ani chytrý jako Trevi. A nesálá z něj přirozená vřelost jako z Orsena. Člověk si ho jen tak neoblíbí a on to o sobě dobře ví. V důsledku toho všeho tu na všechny útočí a dělá ze sebe ještě většího debila.

Už jsem se zmínila, že studuju psychologii?

Navíc o mně lidi vždycky drbali, protože jsem se nikdy ani nesnažila skrývat fakt, že jsem měla víc než jen pár sexuálních partnerů. Holkám, které střídají kluky, se vždycky nadává. Vím, jak to chodí.

Navíc, když už jsme k sobě upřímní, dřív jsem opravdu lovila i mezi nováčky a zkoušela čerstvé maso. Loni jsem si odvedla prváka přímo z téhle grilovačky. Jednou z výhod mojí práce je to, že se ochomýtám v blízkosti těch nejvíc sexy sportovců.

„Co si letos myslíš o fotbalovém týmu?“ zeptal se Trevi Grahama, aby změnil téma. Protože dobrý kapitán ví, jak zklidnit situaci.

Graham začal mluvit o quarterbacích. Na americký fotbal jsem nikdy moc nebyla, proto jsem ho přestala vnímat a vzhlédla k nebi, abych spatřila hvězdy. Harkness se nachází ve spíše průmyslové části Connecticutu, a tak je tu obvykle příliš velké světelné znečištění na to, abych je viděla.

Už poněkolikáté za dnešní večer jsem cítila, jak mě opouští dobrá nálada. Teplota s blížící se zimou rychle klesala a do morku kostí se mi začal vkrádat chlad. Přistoupila jsem ke Grahamovi, který mě objal kolem ramen. Moc jsem si toho gesta cenila, můj problém se tím však nevyřešil. Prázdnotu, kterou jsem v sobě dneska cítila, nevyváží přátelské objetí ani piva, jež jsem dneska vypila.

Dodavatelé občerstvení začali uklízet stůl s pivem a naznačili tak, že se grilovačka na oslavu začátku nové sezóny blíží ke konci.

Moje poslední grilovačka na oslavu začátku nové sezóny.

Rok, který mě čekal, mi připomínal ty obří přesýpací hodiny z Čaroděje ze země Oz, které odpočítávaly čas, zatímco Dorotka panikařila.

Za mnou se skupina hokejistů začala bujaře smát nějakému vtipu, který mi unikl. Jejich veselé hlasy se nesly večerem. Připadala jsem si stále osamělejší.

3. kapitola

Rafe

Po rychlém odchodu z Alisonina pokoje jsem nešel rovnou domů.

Několik hodin jsem se bezcílně procházel kampusem. Jako v rudé mlze jsem minul knihovnu vzácných tisků, jejíž charakteristické kamenné zdi se nade mnou tyčily jako monolity. Minul jsem památník studentům, kteří zemřeli ve všech válkách od revoluce. Kráčel jsem dál a dál a prošel kolem hřbitova i hokejového stadionu.

V hlavě se mi jako ve smyčce vzteku a zmatku honila jediná myšlenka. Kde jsem udělal chybu?

V kapse saka mi zazvonil telefon. Skoro jsem se nepodíval, kdo volá. Právě teď jsem neměl na Alison náladu. Nakonec jsem ale hovor přijal. Volali z restaurace, jestli moje rezervace stále platí.

„Omlouvám se,“ odpověděl jsem, „ale plány se změnily.“

Jako by snad někdy platily.

Teplota klesla ještě níž. Na zářijový večer začalo být překvapivě chladno. Ruce jsem měl studené, žaludek mi kručel a bylo už asi načase, abych se vrátil domů. Noční procházka mi stejně nevnukla žádné odpovědi. Choval jsem se k ní slušně a byl jsem dobrý přítel. Jediným mým hříchem byla hloupost.

Vpadl jsem do brány Beaumontovy koleje, kde jsem se musel prodrat davem studentů, kteří se vraceli z různých večírků. Dnešní večer strávím sám, protože jsem všechny nabídky svých kamarádů z kopané odmítl, abych mohl oslavit s Alison narozeniny.

A kvůli čemu?

Otupěle jsem vystoupal po dalším kamenném schodišti až ke svému pokoji ve druhém podlaží. Odemkl jsem dveře a připravil se, že budu muset tu dnešní katastrofu nějak vysvětlovat. Jediné, co jsem k tomu byl ochotný říct, bylo „Rozešli jsme se“.

Ačkoli se v obýváku svítilo, pokoj zel prázdnotou. Rozhlédl jsem se a hledal vodítka. Na našem konferenčním stolku stály oba Bickleyho křišťálové poháry, na jejichž dně ulpěl zbytek tmavého červeného vína. Zaletěl jsem pohledem ke dveřím ložnice. Byly zavřené.

Na klice neviselo žádné znamení, Bickley však nečekal, že se dneska vrátím. Asi bych měl postupovat opatrně.

Dál jsem nehybně poslouchal. Slyšel jsem tichou hudbu, která mohla přicházet z pokoje, který jsem měl s Bickleym společný, dveře druhé ložnice – Matova maličkého jednolůžáku – však byly taky zavřené.

Uprostřed vší té okázalosti jsem seděl na kraji kožené sedačky a netušil, co si počít s časem. Co má dělat kluk, který zjistil, že jeho takzvaná přítelkyně dala svoje panenství nějakému zazobanci ve stanu v Ekvádoru? Mrknout na bednu? Zahrát si videohru?

Spáchat rituální sebevraždu?

Pak se z Matova pokoje ozvalo zamručení.

Pohleďte na největšího ubožáka na světě, dámy a pánové! Přistupte blíž!

„No, nazdárek.“