Deníček Camille G: Dvoječka

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Camille G

Deníček Camille G: Dvoječka – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Text © Camille G, 2022

Illustrations © Iveta Matušková, 2022

ISBN tištěné verze 978-80-264-4333-9

ISBN e-knihy 978-80-264-4664-4 (1. zveřejnění, 2023) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-264-4665-1 (1. zveřejnění, 2023) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-264-4346-9 (1. zveřejnění, 2023) (ePDF)

Předčtecí zahřívací info

Za ten rok od napsání první smíchobichle naštěstí nedošlo k žádným zásadním změnám v mým životě, což je moc dobře, neboť je nemám ráda a blbě si na ně zvykám. Počet kamarádek neměnnej, počet lidí, co mě snášej, vyrovnavej s počtem lidí, co mě nesnášej, tak asi cajk.

U nás doma se nacházíme ve stejný sestavě: já s mým mužem, synátor, švára, náš staford Ač, můj kůň Ganiz (Ganík). Chlapa (Zbyněčka) mám pořád stejnýho (kdo četl příběh O natržený uzdičce a zmínku o jeho velikosti dole, tak jistě chápe proč). Kámošky mám též stejný a pořád stejně cáklý, takže i díky nim a jejich čtyřnohým miláčkům fakt nemám nouzi o nový příhody.

Máti s fotrem zůstali u přesvědčení, že se bez fejsbuku i nadále obejdou, takže příběhy na fejsbukovém Deníčku, kde jim to pěkně solím, nečetli, a tím pádem jsem od máti dostala na hubu jen za příběh Překotnej porod, kterej četla v knize, kdy k fyzickýmu ocenění v podobě lepana za kvalitu mýho vypodobnění ji jako děsnó fůrii a herdek babu, přidala ještě hlášku: „Udělalas ze mě teda pěknó píču, ale nasmála jsem se u toho snad nejvíc!“

Tady ve Dvoječce to opět oba slušně v příhodách schytají, a tak mně držte pěsti, ať to zase já od nich moc neschytám, až si knihu přečtó. Teda máti si ju přečte a fotr si asi opět jen prohlídne ilustrace, neboť mu čeština a čtení doteď dělá problém, ale dostalo se mi od něj ocenění a tím vlastně i potvrzení toho, co jsem si myslela, že si knihu nepřečte a jsem mu celkem u prdele, neboť na mou otázku: „Jakpak se ti smíchokniha líbila?“ odpověděl, že ji popravdě nečet, ale kreslím moc pěkně. Na to jsem mu odpověděla, poté co jsem teda minutu polykala nasucho, že to Ivet (ilustrátorce) vyřídím. No a touto odpovědí si zasloužil mou mimořádnou pozornost k jeho osobě a tentokrát jsem si ho tady v mnoha příhodách z dětství pěkně vychutnala a budu spolíhat na to, že si zase jen prohlídne obrázky.

Máte tady opět namíchaný příhody z dětství, puberty, s mó rodinó, s koníkama, s kámoškama a s naším Ačem. A už dopředu píšu, ať si nemusíte při čtení hrát na „Pravda, nebo lež?“, že se přiznávám, že jsem to zkóšela jaksi ojebat a příhodu (příběh) si vymyslet, ale zjistila jsem zajímavó věc, že když si ju v hlavě nepřehraju, jak to bylo, tak prostě nenapíšu ani hovno. A tímto odpovídám už dopředu na často kladený otázky v komentářích na mém blogu: Ano, všechny ty příhody jsou z mýho života a vážně se staly. Ale jasnačka, že mám sklon všechno zveličovat, přibarvovat a nafukovat. No, a když pak do toho ještě přimíchám můj oblíbenej černej humor, vyleze z toho kolikrát těžko uvěřitelnej příběh, ale s pravdivým základem.

Ještě na závěr trochu rektálního alpinismu. Díkec mý rodině a kámoškám za podporu, shovívavost a jejich smysl pro humor a nadhled, neboť kdyby tímto nedisponovaly, tak já už bych asi po tom roce, kdy o nich píšu, nedisponovala jimi.

Tak ať se při čtení pobavíte a odbóráte smíchem nejmíň tolik, jak já při psaní.

Vaše asi už nafurt bláznivá Camille G

Jak jsem si amputovala cosi na vagině

Já prostě nenávidím umývání vlasů. Jednak mě to zdržuje, a jednak mám vlasy tak zničený, že když je chcu uvést do česatelnýho stavu, musím si na ně nasrat tunu všech možných přípravků před, během, po umytí a tunu před a po vyžehlení atd. Je to zkrátka proces na několik hodin a já u toho zuřím, a proto je umývání vlasů taková hodně odloženka, až už mě vážně svědí palica a začínám se drbat, jak náš pes, než jsme zjistili, že je alergik na kuřecí.

Došlo k tomu jednoho večera a jelikož už hrozilo, že si svejma dlouhejma nehtama prodrbu lebku durch a dojde k lobotomii, naplánovala jsem si, že teda budu muset vstát ještě dřív než normálně v pět hodin, aby mně to nenarušilo můj obvyklej ranní rituál. Takže ve čtyři hodiny už jsem pokuřovala na hajzlíku a popíjela kafčo. Pak následovalo koupání a zbavování se srsti (holení). Píšu záměrně srsti, protože jsem přesvědčená, že stvořitel měl původně v plánu mít ze mě orangutana a na poslední chvílu si to rozmyslel, že teda budu člověk, ale srst mi ponechal. Kdyby mi tak rychle rostlo háro, jak mi to roste dole, tak za měsíc by mi mohli vtírat olej do konečků vlasů snad v Austrálii. Takže se vážně holím každej den, neboť kdybych pár dní vynechala, už bych si snad musela domluvit termín tady v Buhunicích na kremačce, aby mi to opálili žehem.

Ale abych se vrátila k onomu ránu. Napustila jsem si vanu, na ni jsem si vyskládala všechny ty „stejnaknahovnopičoviny“ na vlasy a taky samozřejmě holítko, který mně ale sklózlo do vany. Postup je vždy stejnej. Než se začnu holit, umyju si vlasy, spláchnu je a najebu si neskutečný množství „těch zázraků“ na hlavu a mezitím se oholím. A tady se stala ta chybka, že jsem si koupila jiný, takový ultra klouzavý svinstvo, který mi tu vodu ve vaně obarvilo dožluta a vytvořily se mi na hladině jakýsi olejový skvrny, takže jsem neviděla na dno. Voda se proměnila v cosi neskutečně mazlavýho a já tam prostě, i když jsem seděla, dostala hroznej smyk, a protože jsem neviděla na dno, nevšimla jsem si, že tam mám pod sebou holítko (samozřejmě model s pěti břity). No, kdybych si chtěla cíleně něco uříznót na frndě, tak takhle se mi to určitě nepovede. A jak je všem známo (proto se každej podřezává ve vaně), horká voda urychluje krvácení, tudíž podle zabarvení vody jsem usódila, že došlo k amputaci něčeho na vagině. Jelikož zub času a porod mi dole z ní udělal jakési navolánkovanej vytahanej konec rukávu starýho vlněnýho svetra původně růžovýho, nyní již jaksi „zapranýho“ dohněda, kterým navíc prolítlo čtyřkilový dítě, tušila jsem, že to bude kósek ňákýho ne moc ozdobnýho „kanýru“ kolem ní. Ale protože jsem nervák, poserót z krve a hroznej zmatkař, v panice jsem se chytla za podvozek a snažila jsem se dostat z vany. Což vzhledem k tomu, že máme vanu ve tvaru necek a vzhledem k tomu, že i kraje byly zajebaný od toho ultra kondicionéru, prostě nebylo možný. Připadala jsem si jako kuchlej kapr a mlátila jsem sebou ve vaně. Po chvíli se mi přece jen podařilo dát jednu nohu na předložku. Mým cílem bylo dostat se do skříňky pod umyvadlem, kde máme peroxid, obvazy a náplasti. Prolítlo mi hlavou, že budu možná muset i dolů do pracovny, kde mám jednak šitíčko, ale i secvakávacího koně, kdybych zjistila, že jsem toho uřízla moc a našla jsem to ve vaně, tak abych to tam mohla nějak nazpět připevnit. Tady by ani nic jinýho nepřicházelo v úvahu než samooperace. Ta představa, že vezu do špitálu na ledu kósek škatule ve škatuli a oni se mě zeptaj, co to tam mám a kam to patří, a než bych jim vysvětlila, že se nejedná o přejetého španělského slimáka a že mě nemaj posílat do ňáký záchranný stanice, a i když bych je přesvědčila, že je to fakt „součástka z mého podvozka“, tak už vidím ty špitající a uculující se sestřičky, jak by hodnotily, že podle zbarvení už mám dole asi „hodně najeto“. Já bych jim musela vysvětlovat, že chodím na solárko bez gatěk a ony by mi stejnak nevěřily a zkómaly by mi ksicht, jestli jsem si za pomoci „plastiky nesestřelila tachec“ nejmíň o deset let. No to bych prostě nedala.

Nakonec jsem usoudila, že ji mám stejně tak nesouměrnou, a i celkem škaredou, že i kdybych vážně něco ve vaně našla, tak se na to vyseru, protože pokrácení jí jen prospěje. Takže poté, co se mi podařilo dostat jednu nohu na předložku, jsem chtěla zjistit rozsah škody v podpalubí (mezi nohama), musela jsem se rozkročit, abych si tam viděla, a tím pádem se mi noha dostala mimo předložku a došlo k dalšímu poškození vaginy, jelikož mi mokrá haksna ujela po dlažbě a na následnou šňůru jsem nebyla jaksi rozcvičená.

To byla tak svinská bolest, že jsem na chvíli zapomněla, že ji mám pořezanou a rukou jsem se ujišťovala, že nemám kule, neboť bolest by odpovídala jejich nakopání. Nakonec za pomoci zrcátka jsem si ji sama ošetřila a vytunila křížkovým stehem. Asi jsem teda posešívala, co k sobě možná vůbec nepatřilo, což se není čemu divit, protože z takového úhlu pohledu, jsem jaksi viděla úplnó piču. Až s pomocí najití prvně díry v zadku jsem se nějak zorientovala.

Po týdnu, když se mi zahojila a měla jsem „vzácnó chvilku“ se Zbyněčkem, jsem si připadala jak panna. Ale on byl spokojenej a já taky, protože jsem si vlastně zadarmo omladila vaginu.

Jak jsem se stala náčelníkem a došlo ke krveprolití

Jako harant jsem platila v okruhu několika kiláků od našeho baráku za těžkého holčičího zločinca, kradeníka a ultrasígra. Máti mi proto z bezpečnostních důvodů (abych svým roztomilým zjevem odradila od případnýho lynčování) vyčesávala vlasy do dvou culíků a ty zdobila obrovskéma mašlama. Tomu jsem se teda nebránila, neboť výborně sloužily třeba jako vodítka (když jsem si lópežila psy a kočky), anebo na svazování zajatců. Navíc jsem se naučila svejma velkejma kukadlama s dlóhéma řasama a obličejem plným pih úžasně nevinnej kukuč, kterým jsem většinou zabránila výprasku.

U nás v ulici byli samí kluci, což byla paráda, protože ti jediní jakž takž dokázali se mnou držet krok v provádění nekalostí a hovadin všeho druhu. Navíc byli do mě do jednoho všeci zamilovaní, a tak nebyl zase až tak velkej problém je k provádění píčovin přimět. Jelikož jsme byli ovlivnění kovbojkama v bedně, a hlavně jsme kókali na Vinnetoua a Old Shatterhanda, a mě velice zaujalo slovo gentleman, tak jsem kumpány oslovovala „pánové gentlemani“. Kluci z toho byli nadšení, nikdo sice nevěděl, co to znamená, ale znělo to veledůležitě.

Jednoho dne se mi zrodil v palici ďábelskej plán, a to, že budu náčelníkem gentlemanů a budu jim velet. Gentlemanům se můj návrh vůbec nezamlouval a jeden odvážlivec si dokonce dovolil říct, že holka velet nemůže, a navíc že nemám šulínka. Byla jsem trochu zaskočena, ale vypadlo ze mě: „To teda víš akorát tak hovno, já ho teda mám!“ Pak proběhlo klasický: „Kecáš.“ Já: „Nekecám.“ A zase: „Kecáš.“ Až se logicky došlo k tomu, že gentlemani přestali být gentlemany a chtěli ho vidět. Řekla jsem jim, že se sejdem večer za barákem a že jim ho ukážu.

Celej den mně šrotovala palica, co jim ukážu. Nakonec jsem mladšímu bráchovi násilím stáhla trenky, zatahala jsem mu za něj, jestli mu dobře drží. První varianta, že bych si ho půjčila, padla. Držel, ale čuměla jsem, že se dá natahovat jak guma od tepláků, a tak jsem si ho aspoň prozkómala a rozhodla jsem si ho ušoulat z plastelíny. Doma jsme měli už pěkně staró plastošku a už dávno měla smíchaný barvy, a navíc byla plná bordela, vlasů a chlupů z koberca. Takže můj novej šulcek hrál všema barvama, a jelikož jsem si k němu došólala na koberci i pytel, tak jsem na něm měla v podstatě i předčasný ochlupení.

Večer jsem si ho odhodlaně vrazila do gatěk a šla jsem ho ukázat gentlemanům. Došla jsem a říkám: „Prvně vy!“ Neochotně mi je ukázali a já si uvědomila, že ho mám hrozně velkýho a děsně škaredýho. No musela jsem si vymodelovat velkó kládu, protože jinak se šulda lámal. Narychlo jsem si stáhla gaťky a ukázala jsem jim svého „ptáka Ohniváka“ (převládala červená plastelína). Bylo celkem dlouho ticho a pak někdo pronesl: „To je hnus, fuj!“ Někdo zase: „Ty vole, takovýho nemá ani můj fotr, já se pobliju.“ A protože mi ho nechtěli uznat, tak se rozhodlo se, že se tam raději serveme a kdo vyhraje, bude náčelník. To bylo férový, já se rvala ráda, ale upozornila jsem je, že kdo mě zatahá při rvaní za culdy nebo mašle, tak mu urvu pinďóra.

Byla to fakt mlata. Můj šulcek mně propadl teplákama a byl zašlapán do trávy, později i mé mašle s chomáčema vlasů. Vyhrála jsem, i když jsem byla doškubaná jak kurva po tédnu na lodi plný námořníků. Ale stala jsem se zaslouženě náčelníkem a vůdcem té bandy pitomečků.

Po pár dnech ve „funkci“, kdy jsem všechny nutila krást doma Mileny a tatrošky a nosit mi je jako důkaz věrnosti, jsem se jednak už dosti nudila a jednak, protože jsme měli v bandě i pár užalovanců, jsem se rozhodla, že se po vzoru Vinnetoua a Old Shatterhanda pobratříme krví a každej bude přísahat, že už nebude práskat. No ty vole! Na ty jatka nikdy nezapomenu. Gentlemanům se teda do toho moc nechtělo, když jsem jim objasnila, že pobratření bude spočívat v tom, že se každej fikne do ruky a navzájem si spojíme krev a budeme si přísahat věrnost. Jeden zbabělej člen dokonce navrhoval, že máme každej po těle různý strupy z odřenin a ty můžeme strhnout a až z nich povalí krev, pobratříme se bezpečnějším způsobem. Seřvala jsem je a říkám: „Srabi posraní, kdo se nepobratří, už semka nepáchne!“ A šla jsem na dvůr pro fotrův nůž na kuchání ryb a stahování králíků, na kterej jsme nesměli hrabat. No! Takhle nějak jsem si představovala, že v ňáký sektě páchaj hromadnou sebevraždu. Zaprvý, nikdo z nás přesně nevěděl, kde se má říznout a jak hluboko. Ve finále při ostrosti kudly, povrchovej řez ani nebyl možnej. Já jakožto náčelník a největší kretén jsem se šmikla do zápěstí (jizvu mám doteď). A jelikož všichni víme, že je prodleva, než začne z řezný rány chcát krev, tak se stačili ještě čtyři gentlemani jaksi taky „podřezat“. Pátej, když viděl ty šílený jatka, zdrhl pro pomoc.

Později, když jsme v dějáku probírali hrozné krveprolití v bitvě u Lipan, jsem zkonstatovala, že to bylo dle mého úplné hovno oproti krveprolití na dvorku u Brna a máti byla opět povolána na kobereček do ředitelny, kde jí bylo již poněkolikátý navrženo, jestli by pro mě nebylo vhodnější navštěvovat blbšulu, trotlharvard, debilsuniversitét neboli zvláštní školu. Mimochodem díky těmto pojmenováním, který se mi moc zamlouvaly, jsem tam i chodit chtěla, ale samé jednušky mi přestup kazily.

Ale vraťme se zpět k nám na dvorek. Krve tam bylo, jako při poslední zabíjačce, kdy řezník (nachcané jak jetel) blbě sejmul čuníka, kterej si dal ještě po dvoře pár koleček, než mu došel benál (krev). Ke spojení krve a pobratření teda fyzicky nedošlo, ale na zemi stoprocentně jo. Všichni jsme byli odvezeni na šití a již v nemocnici jsem byla zbavena funkce. Tam mě velmi zaujala několikrát položená otázka od rodičů jednoho kumpána, jestli opravdu nedošlo ke spojení krve (prodělal totiž žloutenku a zůstal přenašečem). Po ošetření mě doma máti ještě zbavila tepláků a dostala jsem nařezáno vařečkou jak sviňa, dokud ju nepřerazila, a při tom nepříčetně řvala: „Kurva, já jednó z tebe skončím v šaškecu, vždyť mě za tebe zavřó až zčernám, copak můžeš podřezávat děcka v ulici? Co z tebe jednou bude? Ňáké masové vrah, kristepane?“ No to se mě teda dotklo, že si myslí, že jsem je podřezala, a tak jsem si utřela sopl a slzy, udělala jsem ten svůj nevinnej kukuč a dotčeně říkám: „Tak to teda pozor, paní mlátičko, já jsem nevinná. Gentlemani se podřízli všichni do jednoho sami.“ A tím jsem máti odbórala smíchy jako vždycky a za dva tédny, až se nám všem zahojili štychy a prdele, jsem už zase byla náčelníkem.

Jak jsem překonala strachoblok vycestovat z Česka

Naše první a vlastně zatím i poslední dovča byla v naší rodině ohromná událost, protože díky tomu, že jsem nikdy v dětství na dovolený v zahraničí nebyla, vytvořila jsem si v palici jakejsi mimo-Česko blok. Na toto jsem přišla, až se svým chlapem Zbyněčkem, a to při naší první cestě do Rakouska. Jen jsme překročili hranice, hned se mně začlo blbě déchat a pokóšel se o mě jakejsi panickej stav, kterej působil zejména na střeva a na jejich zrychlený vyprázdnění (několikrát a kdekoliv). Následovala rychlá otočka a jelo se zase dom. V momentě, kdy jsme překročili hranice a byli jsme zase na český straně, stabilizovala jsem si rozhozenej pajšl a narušenou psychiku zase do normálu. Během let následovalo pár dalších pokusů překročit hranice, dokonce jsme to zkusili pěchárem na Slovensko, jestli to nepomůže, ale to dopadlo ještě hůř, neboť jsem měla pocit, že jsme se ztratili a chcípnem a najde nás jen zvěř, která nás, coby nebožtíky v rozkladu, potahá po lese. Tento problémek jsme vyřešili k naší spokojenosti stavbou letního domu s obrovskou zahradou a bazénem, kam jsme jezdili v létě místo dovolený a na pár let bylo vyřešeno.

Až jednoho dne přišel synátor ze školy a přišla nevyhnutelná otázka, a to: „Kdy pojedeme na dovolenou k moři,“ že všichni kámoši už byli miliónkrát a že se cítí jak ňáké žebrák. A že by taky rád už viděl moře. Má mateřská láska zvítězila nad strachem a poté, co jsem se jen tou představou pětkrát podělala, jsem slíbila, že se to pokusím zvládnout a ten můj blok prostě odbórám, a ať si tedy sám vybere, kam chce na dovolenou jet. Synátor se s výběrem nesral a vybral Saint-Tropez a Monako. Naplánovali jsme cestu, vybrali a zaplatili nádhernej hotýlek u moře. Rozhodli jsme se, že musíme jet autem, zaprvé bych letadlo nerozdéchala a zadruhé, kdybych byla na tom vážně blbě, tak abychom se mohli otočit a jet domů.

Než jsme na dovču odjeli, kluci se mě snažili natrénovat, a tak jsme každej víkend vyjížděli do Rakouska, jakože s cílem si tam koupit originál Sacher dort. Ten jsme samozřejmě nikdy nedovezli. I když jsem se lepšila díky tomu, že mně před hranicema nasadili pytel na hlavu, abych nevěděla, že jsme už v Rakousku, tak v momentě, kdy mně ho sundali a já uviděla německý nápisy, jsem byla v prdeli a následovala zase rychlá vracečka do Česka. Proto jsem svolala chlastací poradu s kámoškama, abychom se pokusily vymyslet, jak s tím blokem vyjebat, neboť už se blížil termín odjezdu. A ty přišly s geniálním a pro mě i velice přijatelným nápadem a ten zněl: Zkus se před cestou pořádně ožrat.

Hned další víkend jsme to jeli vyzkoušet v praxi. Zvolila jsem nalačno silný antidepresivum v podobě jégra. Jeho účinnost se projevila už při nasedání do káry, kde jsem se hrdinně cpala za volant s pokřikem: „Cítím se skvěle, teď, pánové, dojedu klíďo až do prdele.“ Zbyněčkem jsem byla umístěna na sedadlo spolujezdce a jelo se. Jégra jsem měla u sebe a s blížícíma se hranicema jsem zvýšila jeho dávkování. A pak už si nic nepamatuju, ale večer, když jsem se probrala z předávkování, byl na stole Sacher a podle pořízených fotek jsem do Vídně dojela.

Byla jsem na sebe pyšná a hned jsem volala holkám, že jejich nápad funguje, ale mám vymazanou paměť. Katka zkušeně doporučila menší změnu v „antidepresivech“ a říká: „Vole, zkus chlastat Plzeň, tam je béčko, to tě uklidní, nebudeš tak na šrot, a navíc si můžeš po cestě na benzinkách dokupovat vychlazený třetinky.“ Se změnou jsem neváhala, neboť Plzeň mně šmakuje, a tak když jsem se s rodinkou vypravila na pro mě největší zatěžkávací zkoušku do Drážďan, poslední víkend před odjezdem na dovču, jsem se ráno prolila pár pivkama. Ona normálně z Brna do Německa cesta trvá pár hodin, ale s tím zastavováním po půlhodinách na chcaní se to teda ještě slušně protáhlo. Na hranicích jsem doplnila zásoby vychlazenýho zázračnýho lahodnýho moku, a když jsme pak procházeli továrnou, kde se skoro růčo vyráběl Volkswagen Phaeton (to byl totiž náš cíl výletu, prohlídka továrny), tak jsem byla natolik uvolněná, že jsem plynně konverzovala s průvodcem v němčině, pomáhala jsem zaměstnancům při skládání dílů na kárách, aniž by o to žádali, a tím by se asi i vysvětlilo, proč se kvůli poruchovosti přestal tento model vyrábět. Poté, co jsme byli vyvedeni ochrankou před fabriku (jednak neměli pochopení pro předvedení český zručnosti s tím pomáháním při výrobě, jednak je hlavně dožralo, že jsem se jim vymočila do ňaký olejový vany nebo co to bylo), tam došlo ještě k výměně názorů ohledně toho chcaní a já na ně řvala k velkýmu pobavení kluků mou „dokonalou“ němčinó: „Zkurveren fašisten, špílujete si hier auf noblese und haben Sie Toiletten auf dem Hof!“ Tady asi hodím i překlad: „Zkurvení fašisti, hrajete si na nóbl a hajzl máte na dvorku!“

Po tomto incidentu teda kluci naznali, že jsem odblokovaná a můžeme vyrazit na tu dovolenou. Asi je vám jasný, že kudy a přes který země jsme do Francie jeli, by se dalo snad i vytrasovat podle zakoupených třetinek během cesty, a jak probíhala samotná dovolená, to se dočtete hned v dalším příběhu.

Jak mně uplavala silikonová půlkoza v Saint-Tropez

Pro většinu z nás odjezd na dovču k mořisku znamená, že se i měsíc dopředu na to intenzivně připravujeme. V dnešní době obzvlášť pečlivě z důvodu existence facebooku a chlubících se fotek (jakoby momentek z dovči), i když všechny víme, že ve skutečnosti se jedná o několikahodinový proces, kdy hodinu hledáme dokonalý místo, na kterém se snažíme zaujmout dokonalou pozici, a stejně dlouhou dobu nutíme někoho, aby nás fotil. Jednou nám fotku posere vyhóplý špek na břiše, jednou je vidět celulitida na prdeli, jednou náš ksicht vypadá jak prdel atd. Pak se další podělanou hodinu vybírá dokonalá fotka, a ta se řádně zvětší (protože víme, že toto budou dělat naše kamarádky, aby se ukojily nad naší nedokonalostí, když najdou chybu). Pokud ňákó chybu najdem (a tu najdem vždycky), tak ještě hodinu strávíme úpravou. No a po pár hodinách můžeme tuto „momentku“ konečně poslat na svou zeď a připsat: „Rychlé foto, než zapadlo slunce.“ Pro toto a samozřejmě i pro pocit, že budeme vypadat a cítit se skvěle, podstupujeme před dovčou různé zkrášlovací procedury, nežereme (abychom se tam mohly přežírat a těšíme se na švédské stoly, kdy si nabereme od všeho asi tunu žrádla a pak zakřičíme k rodině ke stolu, aby to nevypadalo blbě: „Už vám to nesu.“) a narychlo mažeme do solárka hodit tělu odstín: „Takhle vypadám normálně, nebo už jsem letos u moře podruhý.“ Většinou nemáme čas chodit do solárka často, takže opalovací proces protáhneme na co nejdýl a ukončujeme ho, až se solárkem line vůně zapomenuté pečeně v troubě a my odcházíme s podobnou barvou i vysušením. Zato nejedeme na dovču vyblitý a zapadnem mezi ty již opálený. Kdo to nestihne, cítí se pak na pláži jak bělouš ve stádě vraníků (takže velmi nápadně) a než se trochu opálí, dává si na FB pouze fotky, jak je zahrabaný do písku. Termín dovolený si snažíme naplánovat tak, abychom to zrovna nedostaly (a polovina z nás to stejně ze stresu a hoňky dostane, i když podle kalendáře to dostat nemá). A pak přichází to nejdůležitější, a to výběr plavek.