Přeložila:

KRISTINA VOLNÁ

Barbara Cartland: Dobrodružství v Paříži

Vydání první

Copyright © 1981 by Cartland Promotions

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2022 jako svou 2519. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Wings of Ecstasy vydaného

nakladatelstvím Barbara Cartland Ebooks Ltd. v roce 2012

Český překlad © 2022 Kristina Volná

Odpovědná redaktorka Jana Markusová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2022 Martina Černá

Přebal a vazba © 2022 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1844-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1845-5 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2022

Barbara Cartland

Dobrodružství

v Paříži

POZNÁMKA AUTORKY

Přestože je Wiedenstein fiktivní země, detaily týkající se Paříže za druhého císařství jsou historicky věrné.

Slovo demi-mondaine poprvé použil Alexandr Dumas, aby popsal svět déclassés – svět, který začíná tam, kde končí legální manželství, a končí tam, kde začíná vztah s milenkou.

V jedné Barrièrově hře říká jedna z postav: „Není to ani aristokracie, ani buržoazie, ale pluje na oceánu Paříže.“

Tucet kurtizán, královen své profese, byl znám jako le garde. Každá z nich považovala svou krásu za svůj kapitál a vydělávala tak na ní úžasné peníze. La Païva, narozená v moskevském ghettu, nosila diamanty, perly a drahé kameny v hodnotě dvou milionů franků a byla nazývána „velkou zhýralkyní století“. Její milenec, kníže Henchel von Donnersmarch, sledoval pochod svých krajanů městem, když pruská armáda vstoupila do Paříže roku 1871, tedy dva roky poté, co se odehrává tento román.

Kapitola 1.

1869

Arcivévoda z Wiedensteinu byl začtený do novin a zbytek rodiny snídal naprosto tiše. Neměli snídani rádi, protože nikdy nevěděli, jakou bude mít jejich otec náladu.

Princ Kendric si vzal poslední toast, namazal si ho po anglickém způsobu máslem a marmeládou, rychle ho spolykal a odstrčil židli.

V ten okamžik jeho matka, arcivévodkyně, vzhlédla od dopisu, který četla, a významně si odkašlala. Zahleděla se na noviny, za nimiž se skrýval její manžel, ale ten neodpověděl.

„Leopolde,“ řekla mu hlasem, který musel nutně přitáhnout pozornost.

Arcivévoda pohlédl přes noviny s výrazem, který prozrazoval, jak ho vyrušení podráždilo, zachytil pohled své ženy a řekl: „Ano, ano, jistě.“

Princ Kendric a jeho dvojče, princezna Marie-Therese, které celá rodina říkala Zena, se na sebe s obavami podívali. Měli pocit, že dostanou přednášku, což nebylo nic neobvyklého.

Arcivévoda pomalu složil noviny na stůl a sundal si brýle. Pokud mohl, nikdy je nenosil na veřejnosti, protože měl pocit, že ničí jeho vzhled.

Býval – a stále byl – velmi pohledný. Wiedensteinské mince mu v tomto ohledu příliš nelichotily.

Celý jeho život jeho vzhled chválily krásné dívky, které se kolem něj motaly, což se snažil neúspěšně skrýt před svou ženou.

„Váš otec s vámi chce hovořit,“ poznamenala arcivévodkyně poněkud zbytečně.

Princ Kendric si přál, aby býval byl odešel z místnosti dříve, ale byl si jistý, že i kdyby se o to pokusil, jeho matka by mu v tom zabránila.

Arcivévoda si odkašlal. „Od vašich učitelů jsem obdržel,“ začal pomalu a pompézně, „vaše vysvědčení za poslední tři měsíce.“

Zarazil se, protože pohlédl na svou dceru a pomyslel si, jak jí to dnes mimořádně sluší, a to narušilo tok jeho myšlenek.

Pak přeletěl očima na svého syna a pohled mu ztvrdl.

„Tvé vysvědčení, Kendricu,“ řekl mu, „není ani zdaleka takové, jak jsem doufal. Všichni tví učitelé říkají, že by ses zlepšil, kdyby ses více snažil, a já nemohu pochopit, proč o to neusiluješ.“

„Ale usiluji, papá,“ bránil se Kendric. „Ale podle mého názoru nás učí staromódně a popravdě řečeno mimořádně nudně.“

Promluvil tak otevřeně, že arcivévodkyně zadržela dech a Zena na něj nervózně pohlédla.

„Pouze špatný dělník si stěžuje na své nástroje,“ opáčil arcivévoda ostře.

„Pokud byste mi dovolil studovat na univerzitě –“ začal Kendric.

Toto byl jejich starý spor a arcivévoda mu nyní skočil do řeči: „Půjdeš do armády. Je nezbytné, abys byl schopen velet našim jednotkám, až zaujmeš mé místo, a Bůh ví, že ti trocha disciplíny udělá dobře.“

Nastalo ticho a bylo jasné, že se princ Kendric kouše do rtu, aby neřekl to, co měl na jazyku.

Otec a syn na sebe beze slova zírali a vtom se vmísila arcivévodkyně: „Pokračuj a řekni dětem, jaké s nimi máš plány. Musejí to slyšet.“

Jako by ho tím probrala do reality, arcivévoda pokračoval: „Vaše matka a já jsme o vašich vysvědčeních dlouze diskutovali. Zeno, tvé výsledky nejsou o nic lepší než Kendricovy, obzvláště co se týká němčiny.“

„Gramatika se mi zdá velmi složitá, papá,“ odvětila princezna, „a Herr Waldshutz je, jak říká Kendric, tak pomalý a mluví tak rozvláčně, že je těžké neusnout.“

„Dobrá, rozumím vám,“ kývl arcivévoda, „a právě proto jsem se rozhodl vás poslat do Ettengenu.“

„Do Ettengenu, papá?“ zvolala Zena šokovaně.

„Je naprosto nezbytné, aby se Kendricova němčina zlepšila,“ poznamenal arcivévoda, „než pojede do Düsseldorfu.“

Kendric slyšitelně zalapal po dechu a pak se zeptal zvýšeným hlasem: „Proč bych měl jezdit do Düsseldorfu?“

„To ti hned povím,“ pokračoval arcivévoda. „Tvůj švagr navrhl, a já to považuji za skvělý nápad, abys strávil rok v kasárnách, a tím měl možnost absolvovat výcvik, který je určen pro kadety pruské armády.“

„Rok mezi těmi krvežíznivými válečnými štváči!“ zvolal princ Kendric. „Nedovedu si představit nic horšího.“

„Bude to pro tebe dobré. A kromě toho uděláš, co ti řeknu,“ odsekl arcivévoda.

„Odmítám! Naprosto to odmítám!“ mumlal princ Kendric, ale v hlase se mu ozývalo téměř zoufalství.

„A co se týče tebe, Zeno,“ pokračoval arcivévoda a otočil se k dceři, „vzhledem k tomu, jaký tropíte povyk, když máte být každý jinde, pojedeš s Kendricem do Ettengenu a pokusíš se zlepšit svou němčinu. A až se Kendric odebere do Düsseldorfu, naplánovali jsme pro tebe s matkou svatbu.“

Nyní byla na řadě Zena, aby ztuhla úlekem.

„Svatbu, papá?“ zeptala se a nebylo pochyb o tom, že má v očích strach.

„Je ti osmnáct a už nějakou dobu pro tebe hledáme vhodného ženicha,“ kývl arcivévoda. „Osobně jsem doufal, že to bude vládnoucí kníže nějakého sousedního státu, ale bohužel jsou buď ženatí, nebo příliš mladí.“

Zena si ulehčeně oddechla, to už ale její otec pokračoval: „A pak tvou matku napadlo, že by ses mohla provdat za někoho z její vlasti. I já sám jsem považoval za velké štěstí, že se mi podařilo získat za manželku příbuznou anglické královny.“

Arcivévodkyně mu poděkovala úklonou hlavy. Pak, jako by to už nemohla vydržet, se vmísila do hovoru.

„Musíš pochopit, Zeno, že vzhledem k tomu, že jsi až druhá dcera, není pravděpodobné, že bychom ti za muže dokázali najít prince z královské krve a nebo, což by se mně líbilo nejvíce, samotného panovníka.“

„Ale já se nechci vdávat – za nikoho, mamá!“

Arcivévodkyně se zamračila. „Nebuď směšná,“ vyštěkla. „Samozřejmě že se vdáš, a čím dříve, tím lépe. Kendric bude v Düsseldorfu a já vím, jak otravná býváš, když jsi bez něj.“

Byla to pravda. Zena pohlédla přes stůl na své dvojče a zjistila, že se mračí na stříbrnou nádobku s hořčicí, zjevně zabraný do uvažování o vlastních problémech.

„Napsala jsem své sestře Margaret,“ pokračovala arcivévodkyně, „která je, jak dobře víš, dvorní dámou královny Viktorie a těší se její důvěře. Máme veliké štěstí, že nás poctila svou radou.“

„A jak zněla, mamá?“ zeptala se Zena. Měla pocit, že má tak vyschlé rty, že skoro nedokáže promluvit.

„Má sestra Margaret mi odpověděla, že vzhledem k tomu, že v Anglii v současnosti nejsou žádní princové ve správném věku, navrhla královně – a ta s tím souhlasila – že by ses mohla provdat za anglického vévodu.“

Arcivévodkyně se zarazila, ale když Zena nepromluvila, pokračovala: „V současné době existují dvě rodiny, které jsou z matčiny strany příbuzné s královským rodem, a jak moje sestra, tak královna se domnívají, že spojenectví mezi jednou z nich a námi by bylo výhodné pro obě země.“

„Ale – já se nechci provdat – za Angličana – mamá.“

„Jaké bys mohla mít vůči nim výhrady?“ podivila se arcivévodkyně hněvivě.

Zena si uvědomila, že ať už odpoví cokoli, bude to nevyhnutelně znamenat, že bude na matku hrubá. Proto sklopila zrak do talíře.

„Tuto dětinskou poznámku budu ignorovat,“ odtušila arcivévodkyně jízlivě.

„Tak už to dořekni, drahoušku,“ vmísil se vévoda. „Nemůžeme tu být celý den.“

„Snažím se o to, Leopolde,“ odsekla jeho žena chladně. „Ale děti mne pořád přerušují.“

„Teď jsou úplně zticha,“ poznamenal arcivévoda.

„Abych se vrátila k tomu, co jsem říkala,“ pokračovala pomalu arcivévodkyně, „má sestra Margaret mi napsala, že v Anglii jsou nyní dva vévodové, kteří by připadali v úvahu jako tví budoucí manželé. Vévoda z Gatesfordu je ovšem podle ní příliš starý, i když nedávno ovdověl.“

Arcivévodkyně čekala, že se Zena zeptá, kolik mu je, ale ta mlčela, a tak pokračovala.

„Jeho Milosti bylo nedávno šedesát, a i když je to velmi významný a skvělý člověk, s tvým otcem jsme se rozhodli, že má sestra pravdu a že ho neoslovíme.“

„Těžko se mohu provdat za muže, který je starší než papá,“ řekla Zena.

„Provdáš se za muže, jehož určíme,“ ucedila arcivévodkyně. „A tak jsme trochu neochotně zvolili vévodu z Faverstone, kterému je teprve třiatřicet. Jeho matka byla královnina sestřenice z druhého kolena a vévoda je rovněž vzdálený příbuzný strýce Jejího Veličenstva, vévody z Cambridge.“

„Má všechny předky naprosto v pořádku,“ vmísil se arcivévoda.

„Máš úplnou pravdu, Leopolde,“ kývla arcivévodkyně. „Já si jen přála, aby se Zena provdala za staršího muže, který by nejenom kontroloval její politováníhodně lehkomyslnou povahu, ale rovněž ji vzdělal v zodpovědnosti, kterou přináší postavení, do něhož se narodila.“

„Dříve nebo později se to naučí,“ podotkl arcivévoda.

Měl pro svou druhou dceru velkou slabost a připadalo mu, že se mu podobá víc než ostatní jeho děti. Proto měl vždycky tendenci ji bránit, když se její matka rozhodla ji kritizovat a hledat na ní chyby.

Arcivévodkyně dávala přednost svému nejstaršímu synovi, její skutečná náklonnost ovšem patřila mladšímu synovi, kterému ještě nebylo čtrnáct let.

Princ Louis působil více anglicky než ostatní její děti, a proto byl arcivévodkyni velmi blízký.

Byla to chladná žena, velmi přísně vychovaná v anglické domácnosti, kde se projevy citů považovaly za sprosté a nevychované.

Když se díky svému spojení s královským rodem provdala za vládce Wiedensteinu, zamilovala se do svého krásného manžela na první pohled, své city však nikdy nedokázala projevit.

Arcivévoda byl tehdy romantický Romeo, který miloval krásné ženy a před svatbou udržoval mnoho vášnivých milostných vztahů.

Své ženě nerozuměl, ale choval se k ní s respektem, a časem si dokonce vybudoval jistou náklonnost pro její strohé kvality.

Bývalo by ho šokovalo, kdyby tušil, jak zoufale žárlí na jeho favoritky či jak trpí, když ví, že se mu nelíbí její vzezření podobné chladné soše.

Nicméně společně se jim podařilo přivést na svět velice krásné potomky. Arcivévodkyně ovšem považovala za krajně nešťastné, že se její tři dcery vzhledem i povahou podobají svému otci, a rovněž její nejstarší syn, princ Kendric, připomínal spíše Wiedensteiny než anglickou část svého rodu. Doufala proto, že její dvě mladší děti budou jiné, a zatím se zdálo, že její nejtajnější naděje splňuje princ Louis.

Zena uvažovala o tom, co jí matka řekla, a i když jí připadalo, že vévoda z Faverstone vypadá jako lepší nápadník než onen druhý muž, stejně se nechtěla vdát za Angličana.

Nikdy, ani když byla úplně malá, arcivévodkyně neprojevila vřelost, nikdy si v její přítomnosti nepřipadala hýčkaná ani chtěná.

Arcivévodkyně jí neustále něco vytýkala, přísně ji trestala a zcela ignorovala její názory a v dívce to vyvolalo pocit, že jsou všichni Angličané arogantní, bezcitní a diktátorští. Proto když přemýšlela o svatbě, doufala, snila a modlila se, aby si mohla vzít Francouze.

Malé wiedensteinské království na východě sousedilo s Bavorskem. Na severu to byla provincie Heidelberg, která patřila Prusku, a na západě sdílelo kratičkou hranici s Alsaskem ve Francii.

Většina obyvatel Wiedensteinu byla francouzského původu s příměsí bavorské krve.

Zena a její bratr proto museli umět jak francouzsky, tak německy, a jejich vychovatel, který byl Prus, jim neustále vyčítal, že je jejich němčina měkká a hovorová jako němčina Bavorů.

Z úcty k arcivévodkyni se ovšem v paláci mluvilo anglicky.

Když byl její otec z doslechu, Zena říkávala, že Wiedensteinové jsou národem míšenců. Vždyť i v jejich vlastní rodině to byla pravda, neboť otcova matka byla napůl Maďarka.

„Každý ví,“ řekl jednou Kendric své sestře, „že právě proto máme v sobě divokou krev.“

„Nedostali jsme příliš příležitostí ji ukázat,“ odvětila Zena rozhořčeně.

„Musíme počkat, až vyrosteme,“ uklidňoval ji Kendric.

Když teď on dokončil školu a i ona už kromě návštěv soukromých učitelů nestudovala, měli začít žít každý jinde a Zenu při té představě bolelo srdce, protože cítila, že když ztratí Kendrica, ztratí i polovinu sebe.

Konečně směla rodina odejít ze snídaňového salonku a Zena musela vyslechnout Kendricovo vyprávění o hrůzách, které zažije v německých kasárnách.

„Slyšel jsem, že kadetům se tam rozkazuje jako zvířatům,“ stěžoval si. „A když mají trochu volného času, musí spolu bojovat, a čím více mají jizev, tím pyšnější jsou.“

Zena zděšeně vykřikla. „Ach Kendricu, to se ti nesmí stát.“

„Stane,“ řekl Kendric pochmurně.

Byl to mimořádně pohledný mladík, který si byl vědom svých předností, a Zeně připadala představa, že ho někdo úmyslně znetvoří, naprosto děsivá.

Jakmile se jim podařilo odejít od rodičů, spěchali do svého soukromého salonku – a nyní se na sebe zoufale dívali. Jako by se zhroutil celý jejich svět, který býval tak bezpečný, a oni se náhle ocitli v říši zoufalství, odkud nebylo úniku.

„Co budeme dělat?“ ptala se Zena. „Co můžeme dělat, Kendricu? Nemohu tě na celý rok ztratit.“

„Není to jen na rok,“ opravil ji Kendric, „ale na celý život.“

Zena vykřikla. „Budu se muset vdát za toho strašlivého vévodu, a to bude ještě horší než to, co musí ubohá Melanie snášet s Georgem.“

Dvojčata ztichla, protože jim na mysli vytanulo neštěstí jejich starší sestry. Byla provdaná za korunního prince z Fürstenburgu, což byl zdánlivě nezávislý stát na severu Německa, který však ve skutečnosti ovládalo Prusko.

Melanie prince nenáviděla od okamžiku, kdy ho spatřila poprvé, jenže manželství bylo uzavřeno právě tak, jak bylo domluveno, a když dívka čas od času přijela domů, vyprávěla jim, jak je nešťastná.

„Nenávidím Georga,“ opakovala pořád dokola. „Je nafoukaný, paličatý a nesmírně hloupý.“

„Ach Melanie, je mi tě tak líto,“ litovala ji Zena.

„Neposlouchá nic z toho, co mu říkají ostatní,“ pokračovala Melanie, „a výsledkem je, že všichni u dvora jsou tak zoufale nudní, že mám pocit, jako bych byl pohřbena zaživa.“

Zena si nyní na sestřino vyprávění vzpomněla a pomyslela si, že se jí stane totéž.

Pokud jsou všichni Angličané jako její matka, zadusí ji to.

Kromě matčiných příbuzných, kteří k nim čas od času přijížděli na návštěvu, znala Angličanů jen málo.

Arcivévodkyně byla nejmladší z početné rodiny a všechny její sestry a bratři si vzali za členy královské rodiny. Zeně připadalo, že se chovají daleko povýšeněji a arogantněji, než by napadlo jakéhokoli wiedensteinského panovníka.

Jediný okamžik, kdy se chovali alespoň trochu lidsky, byl, když mluvili o koních, a to, co řekl její otec, než odešli od snídaně, Zenu utvrdilo v tom, že vévoda z Faverstone bude přesně jako oni.

„Tvá matka navrhla, Zeno,“ řekl jí, „že sem vévodu z Faverstone pozveme příští měsíc na Prix d’Or.“

To byl nejdůležitější dostih celého roku, na který majitelé z celé Evropy přiváželi své koně, aby se utkali o hlavní cenu.

Když Zena neodpověděla, její otec pokračoval: „Faverstone nás tak uvidí při nejlepší příležitosti a setká se s elitou země. Je to exkluzivní zábava, díky níž pochopí, že se k nám nemusí chovat povýšeně jen proto, že je příbuzný anglické královny.“

„Nemáš důvod si myslet, že by se tak choval, Leopolde,“ opáčila arcivévodkyně.

„Znám Angličany,“ odvětil arcivévoda a Zenu napadlo, že jen řekl nahlas to, co si myslela i ona sama.

„Jak bychom mohli těm příšernostem zabránit?“ zeptala se nyní svého bratra.

Kendric neodpověděl, a tak pokračovala: „Je hrozné, že nás rozdělí, a navíc ještě budeme muset jet do Ettengenu a učit se tu příšernou němčinu.“

„Já ten jazyk také nenávidím,“ poznamenal Kendric, „a z toho, co mi řekl baron, jsem vyrozuměl, že profesor je ještě nudnější učitel než on sám.“

„Tím si můžeš být jistý,“ kývla Zena. „Musí mu být tak asi sto osmdesát, jinak bychom nemuseli jet my k němu.“

Arcivévoda jim totiž oznámil, že za tři dny odjedou do malé vesnice, kde budou bydlet u svého učitele, profesora Schwarze, protože ten už je příliš starý na to, aby přijel za nimi.

„Doprovodí vás,“ pokračoval jejich otec, „baron Kauflen a hraběnka baronesa Kaslerová, kteří dohlédnou na to, abyste se chovali jaksepatří a věnovali se učení. Pokud to bude jinak, budu se na vás po návratu zlobit.“

„Představ si, že strávíme tři týdny s těmi nudnými staříky,“ povzdechl si Kendric nyní.

„Mám sto chutí utéct,“ poznamenala Zena zoufale. „Jediný problém je – kam bychom šli?“

Chvilku bylo ticho, než se ozval Kendric: „Mám nápad!“

Nemluvila ovšem vážně, usmívala se.

Ale Zena ho milovala natolik, že dělala všechno, co po ní chtěl.

Kendric vyskočil a přešel přes pokoj.

„Co tě napadlo?“

Zeně zazářily oči.

„Co?“