Hřích mám pořád
v záloze

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.motto.cz

www.albatrosmedia.cz

Lucie Šilhová

Hřích mám pořád v záloze – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

© Lucie Šilhová, 2022

Illustrations © Lenka Samešová, 2022

ISBN tištěné verze 978-80-267-2231-1

ISBN e-knihy 978-80-267-2240-3 (1. zveřejnění, 2022) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-267-2241-0 (1. zveřejnění, 2022) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-267-2239-7 (1. zveřejnění, 2022) (ePDF)

Úvod

– Milý deníčku, já vím, že jsi už desátý v řadě, který začínám psát. Ale slibuji ti, že tentokrát opravdu vydržím.

– Milá Lucie, oba přece víme, že se psaním deníku to máš stejně jako s Psohlavci a francouzštinou. Dál než na třetí stránku jsi to nikdy nedotáhla. Tak už si to přiznej a dej mi konečně svátek.

– Tak to teda kecáš, milý deníčku. Když mi bylo šestnáct, poslední zápis jsem učinila na straně 5. Pořád si ho pamatuji: „Dneska se nic zvláštního nestalo.“

– Jó, to bylo tehdy, jak ti slíbil, že zavolá, a ty jsi tři dny bivakovala u telefonního aparátu s jídlem, pitím a peřinou, abys to náhodou neprošvihla. Když ti došly sušenky, sklapla jsi mě a hodila do šuplíku, kde jsem se ve tmě musel mačkat s mými předchůdci, ohryzky od jablek a památníkem z první třídy. A to jsi mi slibovala, že mě budeš předčítat vnoučatům!

„Glosovat život ženy padesát plus musí být přece stejně zábavné jako psát si deník, ne?“ snažila se mě motivovat kolegyně novinářka, když v říjnu roku 2019 začaly na serveru ProŽeny.cz vycházet pravidelně moje fejetony a já si pořád nebyla jistá, zda je to dobrý nápad.

„Deník, říkáš. A kolik jsi jich napsala ty?“

Pokrčení ramen. Ticho. Aha.

Přestože už dávno nenosím peřiny k telefonu, ale telefon do peřin, málem to s mými pondělními fejetony, jejichž roční soubor držíte v ruce, dopadlo jako s dávnými deníky. Tři stránky a šlus. Ne proto, že by se dneska nic zvláštního nestalo. Pořád se něco zvláštního děje. A ani mi nemusí nikdo volat. Stačí, když mi napíšou. Díky tomu jsem se v diskusích pod svými příspěvky dozvěděla v kostce asi toto: jsem hnusná – blbá – neschopná. Ne že bych s těmito pocity nebojovala. Ale doteď jsem si myslela, že je obratně schovávám za masku šarmantní – chytrá – zábavná.

„Končím s psaním, než přijdu o poslední zbytky sebevědomí,“ štkala jsem editorce do telefonu.

„Vítej v internetovém světě. A utři si prach na poličce. Brzy svou sbírku virtuálních trofejí rozšíříš o lesbu a soudružku. Tak bývají v éteru častovány ženy, které projeví názor,“ uklidnila mě a přidala návod na přežití autora v digitálním světě. „Když ti někdo v diskusi napíše něco hodně hnusného, řekni si, že je lepší, když svou frustraci vybije takhle, než aby na ulici nakopl štěňátko.“

V mé duši se rozhostil klid. Nejsem sice brilantní autorka, ale jako ochránkyně zvířat si díky blogu Očima padesátky vedu dobře. A jako bonus k téhle bohulibé misi jsem díky pravidelnému glosování života kolem mne i ve mně pochopila ještě něco. Dívat se na svět očima padesátky je jako koukat do nedopité lahve vína. Už jsem si dost pochutnala, ale ještě pořád se mám na co těšit.

PODZIM PADESÁTKY
A co pod peřinou schováváte vy?

Taková stará rachotina a jaký má výkon!

Že už nejsem nejmladší? Fajn. Ale zase mám dospělé děti. Heč! Tak se mi, prosím, nesnažte vnutit fakt, že je mi o dvacet let méně. To mě totiž děsí.

Padesátka je prý nová třicítka, dočetla jsem se v ženském magazínu tak lesklém, až mi z něj přecházel zrak. No nevím. Dneska ráno jsem se sice cítila spíš jako stará osmdesátka. Lektorka pilates totiž bůhvíproč už několik let trvá na tom, že mou páteř lze vytvarovat do podoby vyždímané ležaté osmičky. A nikterak ji nedojímá, že ze sebe dokážu vyždímat desítky litrů potu a stovky peprných výrazů, ale ležatou osmičku nikdy. Ostatně – viděl už někdy někdo vyždímané nekonečno? Viděl už někdy někdo jakékoliv nekonečno?

Přesto na té nové třicítce něco bude. Když u nás v ulici snížili rychlost z padesáti na třicet, řidiči se neobtěžovali s řazením a celý úsek projeli na dvojku. To sedí. Na dvojku Rulandského šedého už jsem v životě projela leccos. Zrovna nedávno večeři u tchyně. Díky třicítce se v naší ulici rovněž všechno zpomalilo. Na sobě pozoruji tytéž příznaky. Muži už nejsou tak rychlí, pokud jde o ochotu podržet mi kabát nebo dveře. Nemám jim to za zlé. Jednak to mám natrénováno z dřívějška, jednak i moje reakce se tváří v tvář zrcadlu zpomalují. Například mi mnohem déle trvá uvěřit, že to, co v něm vidím, jsem opravdu já. (Na druhou stranu mi tam mnohem častěji a mnohem rychleji naskakuje moje matka. Že by taky trénovala a chodila mě strašit už teď?) Zpomalily se i další druhdy celkem svižné procesy. V koupelně už to není zuby – vlasy – rtěnka, ale zuby – vrásky – pytle – skvrny – co jsem to… jo aha, rtěnka! A vlasy! Ty taky zpomalily. Rostou jen velmi neochotně, což je vlastně dobře, protože nemusím tak často ke kadeřnici. Ostatně, ta je také zpomalená. Dřív to bylo šmik sem, šmik tam, teď opatrně zpovzdálí pozoruje dlouhé minuty moji hlavu, jako by se bála, že pod dotekem nůžek vetchý vlas sleze a odkráčí někam, kde ho nebudou týrat. Oko též zaostřuje pomaleji než dřív. Problém má zejména s texty, které upozorňují staré padesátky, vlastně pardon, nové třicítky, na úskalí zpomaleného metabolismu. A také najít uplatnění na trhu práce prý trvá déle. Fajn. Přesně tohle potřebuji vědět. Že mi ještě víc naroste zadek. Že po mně pes neštěkne a kočka nemňoukne. A že nebudu mít ani na fajné víno, abych to všechno zapila.

Dívám se v autě po očku na svého muže, jestli i on je nový třicátník. Ještě to tak! On si však, věrný svému živočišnému druhu, s dodržováním rychlosti hlavu nedělá. Když už se strachy třese i ručička tachometru, zaječím, ať sakra kouká zpomalit. Lehce přibrzdí, pohladí palubní desku a pak moje stehno a uznale pokývá hlavou: „Ale stejně. Taková stará rachotina a jaký má furt výkon, co?!“

Nehraj si pořád s tím pindíkem, nebo ti to zůstane!

Není to věk, co mě brzdí v pracovním rozletu. Když mě pozvou na pohovor, napadají mě samé skvělé poučky. Pohříchu však místo manažerských jen mateřské.

Že je na mém těle leccos nadbytečné, jsem zaregistrovala už v mateřské školce. Na besídkách zhusta zamořených roztomilým hmyzem a jinými pišišvory jsem nikdy nehrála vycmrndlou zelenou žížalu. Moje plnokrevnost mě předurčovala spíš k rolím berušek či včelek. Nadbytečnost jsem proto vždycky brala jako výsadu. To skončilo, když mi šéf oznámil, že mě pro nadbytečnost propouští. Tak jsem si sbalila svých pět svorek, přeleštila beruščí krovky a jako ta pilná včelka se rozletěla do světa hledat obživu.

Když jsem na prvním pohovoru podávala ruku své potenciální budoucí šéfové, pochopila jsem, že budu mít problém. Už už jsem totiž měla na jazyku, ať se sakra trochu narovná, nebo ji žádný kluk nebude chtít. To je prostě potíž, když je vám tolik, že by téměř každý, s kým jednáte, mohl být vaše dítě. A ještě větší potíž je, když vás na konkurzech místo manažerských napadají jen samé mateřské poučky. A úplně největší potíž je, když proti vám sedí muž. Ten třicátník byl pohledný a milý. Jenže mohu já na takového použít ženskou zbraň? Nebude to vypadat, jako bych šla na laserově řízenou střelu palcátem?

„Jste flexibilní?“ vytrhl mě z myšlenek mladík.

Než jsem se stačila rozmyslet, zda ho zajímá, jestli dám v předklonu dlaně na zem (dám), nebo se dokážu přizpůsobit rychlým změnám nálad svého šéfa (dokážu – jako každá žena po třiceti letech manželství), manažer lidských zdrojů se poškrábal v rozkroku. A znovu. A ještě. Nevím, zda to byla součást přijímacího pohovoru a jaká reakce by byla podle HR manuálu správná. Mě napadla jediná: „Nehraj si pořád s tím pindíkem, nebo ti to zůstane.“

Musela jsem to mít napsané na čele, protože lidský zdroj zrudl, zakoktal, že mi dají vědět, a rychle se odporoučel z místnosti. Snad mu to nezůstalo.

Příště jsem byla chytřejší. Den před pohovorem jsem strávila u kamarádky, jež si na čtyřicetiletá kolena pořídila mimino. Po třetí probdělé noci v řadě byla holčička rudá pláčem a kamarádka zelená nevyspáním. Můj mateřský pud konečně zacouval do kouta. Ještěže tak. V kanceláři personální ředitelky totiž seděly všechny. Ta s holými bedry, co si zase nevzala košilku. Ta, co si nepřišila knoflík, ale nezapomněla si přilepit řasy. I ta, co si „omylem“ vzala ráno maminčinu kabelku místo své. Byla jsem však pevná jako skála a soustředila se jen na sebe. Jenže pak mi to ta bez košilky zkazila. Zvedla oči od mého životopisu vyfutrovaného patnácti lety strávenými na vedoucích postech a zcela vážně se zeptala: „Umíte pracovat v týmu?“

Já vím, že jsem měla říci ano. Jenže zkuste asertivně přitakávat, když máte chuť hystericky zařvat: „Okamžitě jdi do svého pokoje a vrať se, až budeš normální!“

Inu, jednou matka, pořád matka.

Bez podprsenky do politiky nelez

Manžel je ke mně většinou loajální. Ale občas mu to, stejně jako jiným mužům, ujede. Protože však nerada zůstávám dlužná, nenechám nikdy jeho šovinismus bez odezvy.

Obléknout si sako na nahé tělo v zemi, kde průměrná teplota v říjnu sotvakdy přeleze deset stupňů, je docela odvaz. Tím spíš, jste-li premiérka. Hezká premiérka. Nejmladší premiérka ze všech premiérek a premiérů na světě. Finská politička Sanna Marin se toho nebála. Odhodila podprsenku, navlékla sako, nechala se vyfotit, a teď to má. Opozice ji nachytala v nedbalkách. Co v nedbalkách?! Ona je dokonce bez nedbalek. Taková nedbalost!

Holá kůže, na ní sako a mohutný šperk v dekoltu. Krásná žena, krásná fotka – obojí na titulní stranu módního časopisu patří. Opozice však míní, že pokud chtěla premiérka působit na obálce seriózně, měla si pod sako obléknout podprsenku. Bez ní prý narušila vážnost úřadu, ergo ohrozila chod státu. No nevím, mně by spíš vadilo, kdyby neměla vzdělání nebo čisté svědomí. Ale podprsenku? Napadlo snad někdy někoho komentovat absenci nátělníku pod košilí politika? Počítat, o kolik voličů kvůli tomu strana přijde? A jaký to bude mít vliv na prosperitu země? A budou se pak politologové v debatách přít, zda elektorát odpadl smíchy, že politikovi lezou chlupy z košile, anebo strachem, že příště by mohl kandidovat naostro?

Pěkně to opozice paní premiérce spočítala. Dvě jedničky prý vyšší prodej časopisu ani blaho národa nezaručí, rýpnul si dokonce jeden z jejích zástupců a ještě to celé osmajlíkoval. Když jsem doma kauzu rozhořčeně komentovala a navrhovala přeměřit vtipálka, aby bylo genderové skóre vyrovnáno, manžel se politika zastal. Prý těmi dvěma jedničkami určitě myslel známky na vysvědčení. Jenže mě neoblafne. U nás doma to totiž chodí úplně stejně. Kdykoliv se muž dostane vůči mně do opozice, přejde od logické argumentace k mužskému šovinismu. V manželství, které pamatuje Gustáva Husáka a magnetofon Sonet Duo, si už ale umím leccos přeložit. „V tomhle fakt chceš jít mezi lidi?“ poznamenal, když jsem se vynořila ze šatny v róbě tak decentní, že vždycky když si ji obléknu, mám chuť zajít ke zpovědi. Z jeho zuřivého škubání kravatou jsem usoudila, že ve skutečnosti chtěl říci: „K čemu je mi Ibsen a lóže v Národním, když mám doma Ramba a gauč?“ Jindy se mě zase snažil přesvědčit, že potřebujeme ještě větší televizi a ještě větší reprobedny. Když jsem logicky argumentovala, že náš byt pojme jen omezené množství obrazu a zvuku, uraženě poznamenal, že moje džínsy také pojmou víc, než by si on kdy pomyslel.

Jakkoliv se mi šovinismus ve veřejném prostoru příčí, v domácí formě mě baví. Takže až bude zase manžel v neděli škemrat o pekáč buchet, odpovím mu s laskavým úsměvem: „Nejdřív chci vidět ten tvůj.“

Ostatně soudím, že taková odpověď by zklidnila i politické rivaly finské premiérky.

V krizi záchodového věku

Čím jsem starší, tím víc věcí mi dochází. Ale že se to bude týkat i toaletního papíru, bych se věru nenadála.

Došel toaletní papír. Už zase. V třetihorách mého mládí, kdy byl toaleťák vzácný podobně jako cibetková káva (náhoda?), jsme si uměli poradit. Ale zkuste najít v dnešní domácnosti noviny. To je samý web a e-magazín, tím si v krizi nepomůžete. Já vím, že nejlepší by bylo se do ní nedostat. Dlouhá léta mi to vycházelo. Vždycky bylo kam sáhnout pro novou ruličku. Teď ale nestíhám doplňovat.

Chvíli jsem podezírala Matyldu. To je naše fenka, která je schopná do svého pelíšku zahrabat cokoliv od automatické pračky po fusekle. Nejraději má páníčkovy. Ale Matylda zklamala. Kromě sady roušek a mumifikovaného párku žádný nový přírůstek. Manžel je v tom taky nevinně. Jeho pelíšek sice nezkoumám, ale předpokládám, že ačkoliv má s Matyldou hodně společného (kdy bude jídlo, podrbej mě, pusť mě ven, nech mě spát), párek by si pod polštář nezahrabal. Tak proč by tam strkal toaletní papír? V čem je tedy problém, dumám, sahajíc po hrnku, že si uvařím kávu. Ne cibetkovou. Z kapslí. Ale ty taky došly. A pak to došlo konečně mně. To kvůli home officu máme zvýšenou spotřebu strategických domácích komodit. V kanceláři totiž člověk snadno podlehne pocitu, že kávová zrna raší ve skříňce nad dřezem a toaletní papír distribuuje firma Galileo Galilei. Ať se děje, co se děje, přece se točí!

Doma nic neraší a nic se netočí, všechno se musí doplňovat. A na to musí někdo myslet. Stejně jako na doplnění papírů do tiskárny. Pokud bych tedy nějakou tiskárnu měla. Nemám ani kopírku a taky lidi, s nimiž bych u té kopírky prohodila pár slov. Zato mám spoustu šatů, které není kam nosit. Vzpomněla jsem si na babičku, která každý pokus o měkký dárek negovala slovy: „Ale vždyť to neunosím.“ Vzpomněla jsem si na dědečka, který se nemohl dočkat, až vyrazí k lékaři. „Už si nutně potřebuji obléci sako. A je mi fuk, že mě čeká kolonoskopie.“ A vzpomněla jsem si na kamarádku, která do důchodu odešla teprve před pár týdny. „Jak se cítím?“ haleká do telefonu. „Čekala jsem leccos. Sociální izolaci i to, že nemám recepci, kam si nechám posílat věci z e-shopu. Ale že mi bude pořád chybět toaletní papír, to fakt nevymyslíš.“

Pojmout home office jako trénink na důchod není špatný nápad. Těžko na cvičišti, lehko na bojišti. Jen to prosím neříkejte mému muži. Jak ho znám, vzal by přípravu z gruntu a neprodleně by začal na gauči trénovat dvoufázově. A kdo by pak doplňoval kafe a toaletní papír?

Světlo mého života? Žárovka v lednici!

Když se na podzim halí boky do tuků, protože jediné, co v plískanici dává smysl, je zalézt pod peřinu a spořádat tabulku čokolády, je třeba okamžitě jednat.

Bojím se, aby vám naše stanice nebyla brzy malá, nechal se slyšet pán, když jsme si domlouvali pořad v regionálním rádiu. Neprošla jste do dalšího kola, napsali mi ze soutěže o nejlepší amatérský snímek s přírodní tematikou. Nevejdete se nám do tabulek, povzdychla si dáma, když jsem chtěla odevzdat plazmu. V nemocnici, ne ve sběrném dvoře.

Tohle už je na pováženou. Že se občas nevejdu do sukně, jsem si už zvykla. Ale do tabulek? A když neprojdu do dalšího kola, hrozí, že příště už neprojdu dveřmi? Co naplat, tentokrát si místo margotky dám čokoládu s osmdesáti procenty kakaa a mořskou solí. Co je hořké a slané, nemůže jít na tloušťku. Cítím však, že tentokrát musím udělat víc než vyměnit tvrdou drogu za měkkou. Třeba si zaběhat. Ale venku lije tak, že Matylda od rána bivakuje v křesle. Co kdyby k nám, do pátého patra, vystoupala povodeň? Skákat v obýváku přes švihadlo taky nemůžu, nikdo nemá rád v kávě kousky omítky ze stropu. Ještě že mám pilates. Cvičení nenáročné na místo i sousedské vztahy. Dá se provozovat on-line. A live. Tak snad budu live i za hodinu.