Arthur Conan Doyle v roli obhájce

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.ivysehrad.cz

www.albatrosmedia.cz

Margalit Foxová

Arthur Conan Doyle v roli obhájce – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Copyright © 2018 by Margalit Fox

All rights reserved

Translation © Kateřina Novotná, 2022

Illustrations © Sabina Chalupová, 2022

ISBN tištěné verze 978-80-7601-624-8

ISBN e-knihy 978-80-7601-631-6 (1. zveřejnění, 2022)

ISBN e-knihy 978-80-7601-632-3 (1. zveřejnění, 2022)

ISBN e-knihy 978-80-7601-630-9 (1. zveřejnění, 2022)

Památce D. J. R. Brucknera,

racionalisty, humanisty a stylisty

Fiktivní svět Sherlocka Holmese očekával od svého hrdiny to, co tehdejší skutečný svět očekával od vědců: hlubší poznání a více spravedlnosti. Holmesovský cyklus, napsaný lékařem prodchnutým racionálním myšlením tehdejší doby, nám poprvé nabízí úchvatnou podívanou na detektiva, který neomylně a trvale vítězí pomocí logických a vědeckých metod. Jeho nevšední schopnosti jsou stejně úžasné jako síla vědy, jež naplňovala mnohé nadějí na cestu k hmotnému a duchovnímu zdokonalení lidského života. Arthura Conana Doylea na prvním místě.

Pierre Nordon, Conan Doyle: A Biography, 1966

Za sedmnáct let jsem tu nepotkal nikoho, kdo by o mně venku slyšel. Přirozeně mám tedy často chuť zařvat: „Opuštěný, opuštěný, opuštěný – jako dlažební kostky na ulici.“

Oscar Slater, dopis sestře z roku 1926

Jsem ta poslední instance a nejvyšší kapacita v pátrání po zločinech a jejich vyšetřování.

Sherlock Holmes, Podpis čtyř, 1890

Úvod

Byla to jedna z těch neblaze proslulých vražd své doby. Vyvolala rozruch po celé Británii začátku dvacátého století a zanedlouho i ve světě, protože oběť patřila k vyšším kruhům, zločin byl spojen se ztrátou diamantů, pátrání vedlo za oceán a vychytralá služebná věděla daleko víc, než se rozhodla říci. Jak napsal Sir Arthur Conan Doyle v roce 1912, „byl to ten nejbrutálnější a nejotrlejší zločin, jaký se kdy zapsal do oněch ponurých pramenů, jež poskytují kriminologovi látku k bádání“.1

Nicméně navzdory osudovému dramatu a tisícovkám slov, jež o něm Conan Doyle napsal, nebyl příběh této vraždy smyšlený. Byl to skutečný případ, vražda, pro kterou byl nevinný člověk stíhán, postaven před soud, usvědčen a málem oběšen. Toto pochybení justice, slovy Conana Doylea, „navždy zůstane v análech zločinu tím nejkřiklavějším příkladem úřednické neschopnosti a zatvrzelosti“,2 která navíc na dvě poslední desetiletí života pohltila i jeho coby soukromého detektiva hájícího spravedlnost i zapáleného kronikáře skutečných událostí.

Jádrem případu, kterému se říkalo skotská Dreyfusova aféra, byla vražda bohaté ženy z Glasgow těsně před Vánocemi roku 1908. Následujícího jara stanul před soudem Oscar Slater, německý Žid a hazardní hráč, který nedávno přijel do města, a byl za tento zločin odsouzen. Samotné jeho jméno bylo natolik známé, že ještě po letech jste mohli v Glasgow slyšet místo pozdravu „See you later“ (brzy na shledanou) rýmovačku „See you later, Oscar Slater“ nebo prostě jen „See you Oscar“.3

Z vyšetřování vedeného hrstkou Slaterových zastánců však vyplynulo, že v případu došlo k množství justičních a procesních pochybení, ovlivňování svědků, zamlčování důkazů svědčících ve prospěch obviněného a navádění ke křivé přísaze. Byla to, jak prohlásil Conan Doyle, „hanebná konstrukce, na níž se stejnou měrou podílely hloupost a nečestnost“.4 Slušný policista obětoval svou kariéru, když veřejně zpochybnil způsob vyšetřování i soudní proces.

V květnu roku 1909, po sotva hodinovém zasedání poroty, byl Oscar Slater shledán vinným a odsouzen k trestu smrti. Protože však výrok poroty vyvolal nespokojenost veřejnosti, byl rozsudek pouhých osmačtyřicet hodin před okamžikem, kdy měl Oscar Slater vystoupit po schodech k šibenici, změněn na doživotní nucené práce. Dalších osmnáct a půl roku strávil zapomenutý za mřížemi na nehostinné, vichrem bičované výspě na severu země, ve věznici Jeho Veličenstva v Peterheadu, která si později vysloužila přezdívku „skotský gulag“.5

Den za dnem, v třeskuté zimě a spalujícím vedru, lámal Slater obrovské žulové kvádry, na dickensovské stravě složené z chleba, bujónu a kaše, a nezřídka na samotce. Dvacet let za mřížemi by podle svých slov nepřežil a raději by si sáhl na život.6

A potom, v roce 1927, Slatera nečekaně propustili a příštího roku byl rozsudek anulován. Zmíněné události uvedl do pohybu vzkaz, který se Slaterovi v roce 1925 podařilo propašovat z vězení. Vzkaz – zoufalá prosba o pomoc – určený Conanu Doyleovi.

Sir Arthur Conan Doyle, spisovatel, lékař, světově uznávaná autorita a zastánce utlačovaných, byl o Slaterově nevině přesvědčen prakticky od začátku. O případ se začal otevřeně zajímat v roce 1912, kdy napřel své úžasné schopnosti k úsilí o jeho propuštění a s holmesovským důvtipem rozcupoval policejní vyšetřování i trestní stíhání. Přes svůj vliv a nasazení, napsal Conan Doyle, „jsem ovšem stál proti okruhu právníků spjatých s politikou, kteří nemohli vypovídat proti policii a nevypovídat přitom sami proti sobě“.7 A tak rozsudek, opřený o důkazy tak chatrné, že v obdobné situaci „by ani kočku nepotrestali za to, že slízala smetanu“,8 jak kdosi poznamenal, přestál téměř dvě desetiletí a stal se jednou z tragických vleklých soudních frašek své doby.

O to, že příběh neskončil Slaterovou smrtí ve vězení, se přičinil především Conan Doyle. Jako vyšetřovatel, spisovatel, vydavatel a zákulisní hráč v těch nejvznešenějších kuloárech britské moci měl právě on největší zásluhu na Slaterově propuštění v kauze považované mnoha pozorovateli za beznadějnou. „Slaterův případ,“ napsal jeden ze životopisců Conana Doylea, „umožnil Conanu Doyleovi sehrát v Anglii podobnou úlohu, jakou bylo Zolovo angažmá v Dreyfusově aféře ve Francii.“9a

a Alfred Dreyfus, židovský kapitán francouzské armády, byl v roce 1894, v ovzduší narůstajících protižidovských nálad, na základě smyšlených důkazů zatčen a usvědčen z velezrady. Byl uznán vinným a poslán na Ďábelský ostrov, nechvalně proslulou věznici ve Francouzské Guyaně. K jeho neochvějným zastáncům z řad veřejnosti patřil romanopisec Émile Zola, který v rozhořčeném otevřeném dopise J’accuse…! (Žaluji…!), otištěném v roce 1898 na titulní stránce jednoho pařížského periodika, obvinil vládu z protižidovských předsudků a pomohl Dreyfusovi v novém soudním přelíčení vyhrát. V roce 1899 byla Dreyfusovi udělena milost a v roce 1906 byl zproštěn viny v plném rozsahu.

Conan Doyle je i dnes uznávaným autorem detektivních příběhů, ale méně se už ví, že to byl neochvějný bojovník za práva utlačovaných – „tento rytíř ztracených případů“ – jak ho nezapomenutelně popsal jeden britský kriminolog.10 Do své smrti v jedenasedmdesáti letech v roce 1930 se dvakrát neúspěšně pokusil o získání křesla v parlamentu, angažoval se v mnoha otázkách včetně rozvodové reformy, figuroval také při odhalení zvěrstev, kterých se Belgie dopouštěla v Kongu. Bojoval za prosazení milosti pro přítele Rogera Casementa odsouzeného za velezradu a k stáru, jaksi nepatřičně na muže tak brilantního úsudku, se přiklonil k víře v posmrtný život a svět duchů. Lidé se na Conana Doylea – slavného tvůrce Sherlocka Holmese, patrně nejvýraznější postavy západní literatury11 – neustále obraceli s naléhavými žádostmi o vyřešení záhad skutečného života: případů úmrtí, nezvěstných a dalších, a Conan Doyle jako detektiv na vlastní pěst nejednou se štítem obstál.

Než spojil svůj osud se Slaterem, vymohl právo pro jiného smutně proslulého nespravedlivě odsouzeného, George Edaljiho, právníka s anglo-indickými kořeny, kterého uvěznili za mrzačení dobytka. Osobní pátrání Conana Doylea v této kauze se stalo námětem mnoha knih patřících do žánru literatury faktu a pro Juliana Barnese bylo inspirací k napsání románu Arthur a George, který vyšel v roce 2005.12

Slaterův příběh, i když se týká vraždy, zůstává poněkud v pozadí možná proto, že je složitější než ostatní, do kterých se Conan Doyle pustil. Předně postrádá neposkvrněného podezřelého a mravní jednoznačnost, které nabízel Edaljiho případ. Zatímco George Edalji byl vzdělaný a bezúhonný člověk, Oscar Slater byl sympatický pobuda z kontinentu zvyklý na noční podniky a herny a – údajně (i když se to nikdy neprokázalo) – kuplíř. Za darebáka považoval Slatera i sám Conan Doyle: „Člověk pochybné pověsti, který nikde dlouho nevydrží,“ jak se o něm vyjádřil,13 přičemž těmito slovy přesně a jaksi bezděčně vystihl kulturní požadavky své doby. Duchovní otec nanejvýš racionálně založeného Holmese se navíc v posledních desetiletích svého života stal tak trochu terčem posměchu pro svoje nadšení pro spiritismus. Proto také tisk a veřejnost okamžitě nahlížely na každou kauzu, ve které se osobně angažoval, včetně té Slaterovy, s nedůvěrou, ne-li přímo výsměšně.

Přesto byl tento případ posledním angažmá Conana Doylea jakožto detektiva ve skutečném zločinu a odvedl v něm pozoruhodný výkon. Z příběhu jeho neúnavného úsilí za Slaterovo propuštění vystupuje do popředí nevšední charakter, díky němuž byl Conan Doyle světlem epochy, v níž žil: připravenost vrhnout se do bitvy, vyhraněný smysl pro čest, který zastínil osobní antipatie, a schopnost racionálního vyšetřování, která zdaleka předčila schopnosti policie. Zatímco spoustu dnešních nespravedlivých rozsudků zvrátila analýza DNA, Conan Doyle dopomohl Slaterovi k propuštění pouze precizním pozorováním a přísnou logikou, tedy způsobem myšlení, kterým se proslavil jeho hrdina.

Kniha předkládá čtyři roviny jednoho příběhu. Tou první je příběh odsouzeného člověka, který byl zproštěn obvinění bez přispění metod moderního soudního lékařství. Tou druhou je náhled do ojedinělé vyšetřovací metody, kterou Conan Doyle používal v příbězích Sherlocka Holmese a sám uplatnil u skutečné vraždy. Není divu, že Oscaru Slaterovi dopomohl z vězení muž, který byl autorem detektivních příběhů a lékařem v jedné osobě, protože pátrání, stejně jako léčba, spočívá svými kořeny v umění správného stanovení diagnózy. Toto umění, spojené s rozpoznáním, rozlišením a výkladem sotva rozeznatelných stop, aby mohla být zrekonstruována neviditelná minulost (dovednost, kterou Holmes výstižně popsal jako schopnost „rozvíjet případ zpětně“), je jasně patrné v přístupu Conana Doylea k téměř všem aspektům Slaterova případu.14

Při stanovení diagnózy Conan Doyle v případu uplatnil představivost a dedukční umění, které mu vštípil Joseph Bell, jeho profesor na lékařské fakultě a živoucí předobraz Sherlocka Holmese. Bellův mimořádný vliv Conanu Doyleovi skvěle posloužil v řadě záhad ze světa medicíny i světa zločinu. „Dovedu z toho, co vidím, vyvodit správné závěry,“ říká Holmes Watsonovi při jejich prvním setkání. „Jsem zvyklý myslet tak rychle, že jsem dospěl k závěru, aniž jsem si uvědomil, jak jsem k tomuto závěru přišel. Jisté je, že jsem musel uvažovat.“15

A stejně musel uvažovat i Conan Doyle ve Slaterově případu. Zveřejněné zápisky a archivované písemnosti v této věci svědčí o vskutku holmesovském modu operandi. Jeho metoda spočívala v tom, že pátral po sebenicotnějších drobnostech, jejichž význam ostatním vyšetřovatelům unikl, cupoval nedůslednosti v logickém myšlení policie a žalobců, dokázal postřehnout negativní důkazy a přesně chápat jejich význam, a – jak by řekl Holmes – vyznačoval se schopností pozorovat, nikoli pouze vidět. To všechno použil, aby článek po článku rozpletl řetězec nepřímých důkazů utažený kolem Slaterova hrdla.

Třetí rovina zachycuje portrét samotného Oscara Slatera, který v několika dřívějších líčeních případu nápadně chyběl – jako neznámá ve svém vlastním příběhu. Kniha se snaží vyplnit bílé místo tím, že čerpá z řady dojemných dopisů, které si za téměř dvacet let vyměnil vězněný Slater – v podstatě obyčejný přistěhovalec – se třemi generacemi své milující rodiny v Německu.16

Dopisy jsou pro nás hořkosladkým obohacením. Vidíme v nich přemýšlivého, citlivého člověka, který usilovně lpěl na své víře v místě, kde byl po většinu času jediným Židem. Vidíme muže rozpolceného mezi nutností smířit se s osudem a potřebou neztratit naději. Nemůžeme zároveň nevidět, že zřejmě pozvolna propadá šílenství. Smutnější je ale skutečnost, že svou rodinu Slater ani po propuštění z vězení už nikdy nespatřil: přišel o německé občanství a nemohl se zkrátka vrátit domů. Bylo to sice bolestné, nicméně z dlouhodobého hlediska mu tento zákaz možná zachránil život.

Ve své čtvrté rovině se kniha vrací k otázce, která tížila mnohé Slaterovy zastánce a přetrvávala po více než století: proč glasgowská policie, která do týdne věděla, že je Slater nevinný, pokračovala v jeho stíhání a dohnala ho téměř až na šibenici?

Odpověď hodně vypovídá o stavu kriminálního vyšetřování na začátku dvacátého století: Slaterův proces se konal v době, kdy kriminalistika procházela zásadní proměnou, což mu nakonec uškodilo. Je rovněž svědectvím viktoriánského myšlení, protože Slaterův příběh, jednou nohou zakotvený v uvadající noblese devatenáctého století a druhou v dramatických změnách století dvacátého, je ve svém jádru také výpovědí o viktoriánské morálce. Ačkoli začíná v eduardovském období a přetrvává až do věku jazzu, je jednoznačně produktem tzv. „dlouhého devatenáctého století“, které trvalo až do začátku první světové války a pravděpodobně až za něj.17

V tomto období došlo k překotnému společenskému rozvoji včetně vzestupu moderní vědy a medicíny, utvoření moderního policejního sboru a příchodu novodobého literárního detektiva – a neexistuje pro ně dokonalejší ztělesnění než Conan Doyle, ani kdyby po něm pátrala zvláštní komise. Zároveň se toužebně ohlíželo nazpět, do časů, kdy svět ještě neznal válečné krveprolití znásobené technikou a další pochybné vědecké vymoženosti. Protože byl Conan Doyle zároveň stoupencem liberalismu i tradicionalismu a věřil ve vědecké metody i existenci světa duší, k němuž se mnozí viktoriáni pod tíhou novodobých nejistot začínali obracet, nemohla žádná jiná veřejně činná osobnost toto obojaké „janusovské“ období ztělesňovat lépe.

Slaterův příběh se odvíjel přes dvě desítky let a ve zkratce představuje mnohé z toho, co je na étosu oné epochy chvályhodné – chrabrost, smysl pro poctivou hru a oddanost vědeckému úsudku, ale také mnohé z toho, co chvályhodné nebylo – třídní předsudky, prudérnost, xenofobie, nacionalismus a antisemitismus. Co je ale nejdůležitější, chování, ať už čestné či ne, početných aktérů v této kauze, Conana Doylea a Oscara Slatera nevyjímaje, bylo poplatné vědomí cti, dobré pověsti a džentlmenského chování, jež k této době patřily.

Vzájemně propletený příběh Conana Doylea a Oscara Slatera vrcholí v roce 1929, kdy vztah mezi nimi, který lze popsat jako léčivé sbližování, končí „bolestným a nechutným procitnutím“, jak to nazval Conan Doyle, přičemž se jednalo právě o věc cti.18

Kniha je v jádru příběhem třídní identifikace: unáhlených soudů, jež jsou samy o sobě zlověstnými nástroji diagnostiky a v každé době vhodně poslouží k rozlišení „nás“ a „jich“. Slaterův případ konkrétně je ukázkou toho, jak se v tomto hrubém dělení, v této ikonografii jinakosti odráží duch doby a obavy její většinové kultury. Do příběhu se postupně promítlo i to, jak se tato nesnášenlivost může přenést do práce zákonodárců a soudů.

Případ, do něhož se rovným dílem promítají viktoriánské tužby i předpojatost, žije dál jako pozoruhodné oboustranné zrcadlo své doby. Navíc – a toto zjištění jsem před rokem a půl, v začátcích své práce na knize, vůbec nepředpokládala – je Slaterova sága se svým fundamentálním rozporem mezi rozumem na straně jedné a mimořádně zákeřným nerozumem, kterému se říká etnická zaslepenost předsudky, jež se v tehdejší společenské praxi projevovala takzvanou „etnicizací zločinu“, na straně druhé dokonalým zrcadlem i naší doby.19

Předehra

Vězeň č. 2988

Z věznice jeho veličenstva v Peterheadu, viktoriánské pevnosti na drsném pobřeží severovýchodního Skotska, byl 23. ledna roku 1925 propuštěn William Gordon, později známý jako „vězeň č. 2988“.1 Dějiny by Gordona velice pravděpodobně vůbec neznaly, nebýt jeho jedné životně důležité anatomické zvláštnosti: měl totiž nasazovací zubní protézu. Toho dne měl pod protézou ukrytu drobounkou kuličku v celofánu proti provlhnutí a v ní naléhavou zprávu od spoluvězně. Ačkoli vězeňský personál Gordona před propuštěním důkladně prohledal, nikoho nenapadlo prohlédnout mu dásně. A tak spatřil světlo světa vzkaz, jehož završením o téměř tři roky později bylo propuštění Oscara Slatera z doživotních nucených prací.2

Místo dřívějšího úsilí právníků o jeho osvobození se v tomto posledním případě uplatnila zoufalá lest samotného Slatera. Vzkaz napsaný tužkou na útržku hnědého toaletního papíru propašoval Gordonovi během vězeňského debatního kroužku.3 Nepozorovaně podstrčená kulička byla nejbezpečnějším prostředkem jejich vzájemné komunikace: jako ve většině tehdejších britských věznic platil i v Peterheadu režim přísně dodržovaného ticha.4 Vězňové, střežení ve dne v noci ozbrojenými strážemi, spolu směli hovořit, jen když to vyžadovala jejich práce.5 Za oslovení spoluvězně přes větrák mezi celami už byl Slater kázeňsky trestán.6

Dnes již chatrný a vybledlý vzkaz je uchováván v archivu Mitchellovy knihovny v Glasgow. Je psán osobitým stylem a pravopisem a stojí v něm:

Gordone můj milý, přeju ti hodně štěstí, a esli se ti bude chtít, udělej pro mě, prosím tě, co se dá. Ať se anglická veřejnost dozví, co si o mě myslíš a vůbec. Prožili jsme vedle sebe pět let, tak to jistě zvládneš.

Drž se dál od vězení, kamaráde, a zvlášť od týhle Bohem zapomenutý díry. Sbohem, Gordone, už se asi neuvidíme, ale doufejme, že to třeba bude i jinak.

Tvůj přítel

Oscar Slater

PS: Prosím tě, nezapomeň napsat nebo navštívit Conana D…7

Gordon dodržel Slaterovy pokyny, jak můžeme usuzovat z druhého dokumentu, anonymního dopisu, který přišel do Peterheadu v polovině února. Byl adresován Oscaru Slaterovi a psalo se v něm:

Jen pár řádek, které ti snad zvednou náladu. Máš venku věrné přátele, kteří pro tebe dělají, co můžou, takže neklesej na duchu. Mám ti vyřídit od Sira Arthura Conana Doylea, že s tebou z celého srdce soucítí a veškerou vahou své osobnosti se hodlá zasadit o tvou věc… Pár řádek od tebe by nás potěšilo, takže se ozvi, jestli můžeš psát. Mezitím se drž a doufej v nejlepší a pamatuj, že pro tebe děláme, co je v našich silách.8

Vězeňský personál předpokládal, že dopis psal Gordon, a psaní zadržel. Slater se o něm tedy nedozvěděl, nicméně jeho naléhavá zpráva splnila svůj účel: přesvědčila Conana Doylea, který se dlouhodobě s veškerým nasazením, leč marně, domáhal zmírnění Slaterova trestu, aby se naposledy ujal skutečného případu.

Zločin, za který Oscar Slater v poslední chvíli unikl katově oprátce, byl – slovy spisovatele konce dvacátého století – „případem vraždy, která bývá v dějinách kriminalistiky často označována jako ‚vražda, jež nemá obdoby‘“.9 Vyznačovala se nezměrnou brutalitou, přičemž obětí byla kultivovaná, zámožná a poněkud výstřední žena. Policie pracovala pod tlakem, a aby případ co nejrychleji vyřešila, obratem oznámila podezřelého: měl jím být šestatřicetiletý Oscar Slater, který téhož roku přijel do Glasgow se svou mladou francouzskou milenkou, údajně zpěvačkou v nočním podniku, ve skutečnosti však zřejmě prostitutkou.

V očích eduardovského Glasgow byl Slater nanejvýš vhodným pachatelem; cizinec – rodilý Němec – a Žid. Svým okázalým světáckým životním stylem urážel cítění tehdejší doby. Střídavě se představoval jako dentista či obchodník s drahokamy, přičemž obecně se mělo za to, že se živí hazardem. Už před vraždou ho glasgowská policie sledovala s cílem zatknout ho za kuplířství. (Tehdejší uhlazenou mluvou měl být obviněn za „nemravné soužití“.)

Soudní řízení se Slaterem se konalo v Edinburghu v květnu roku 1909, přičemž obvinění proti němu vycházela z nepřímých důkazů či naprostých lží. „Opírat se o nepřímé důkazy je ovšem krajně riskantní,“ píše Conan Doyle. „Může se zdát, že ukazují přímo k jedné věci, ale podíváte-li se na ně jen z trochu jiného úhlu, možná zjistíte, že svědčí stejně přesvědčivě o něčem zcela jiném.“10 Jsou to slova Sherlocka Holmese v příběhu „Záhada Boscombského údolí“ z roku 1891 a lze je chápat jako jednoznačné předznamenání Slaterova případu.

Po sedmdesáti minutách zvažování shledala porota Slatera vinným a soudce vynesl rozsudek smrti oběšením. Rozsudek byl děsivým způsobem konečný, protože ve Skotsku tehdy neexistovaly odvolací trestní soudy. (Příležitostně udělovaná milost byla výsadním právem britského panovníka.) V mezidobí trvajícím téměř tři týdny, než mu byl trest zmírněn na doživotní nucené práce, zařídil Slater vše potřebné ke svému pohřbu. Poté ho dopravili do Peterheadu, kde téměř dvě desítky let měřil kroky stísněnou celu, lámal žulu a spílal dozorcům.

Někdy koncem roku 1911 nebo na začátku roku 1912 se Slaterovi obhájci obrátili na Conana Doylea s prosbou o pomoc. A třebaže Slaterův nedžentlmenský způsob života odsuzoval, dospěl – mimochodem sám Conan Doyle byl Skot – zakrátko k přesvědčení, že případ je skvrnou na britské pověsti. Zpytavým pohledem přezkoumal všechny aspekty zločinu, vyšetřování a soudního přelíčení, a v roce 1912 vydal knihu The Case of Oscar Slater (Případ Oscara Slatera), v níž kauzu tvrdě odsoudil. Napsal spousty dopisů do britských novin, redigoval, vydal a kritickým úvodem opatřil knihu The Truth About Oscar Slater (Pravda o Oscaru Slaterovi), kterou v roce 1927 napsal novinář William Park, a v zájmu Slaterovy věci se vší silou zasazoval u nejvlivnějších představitelů v Británii.

V listopadu roku 1927 konečně přišlo omilostnění. Poté, co byl ve Skotsku zřízen odvolací soud pro trestní záležitosti, o který se Conan Doyle svým úsilím do značné míry přičinil, byl případ v roce 1928 přezkoumán a rozsudek nad Slaterem zrušen. Během soudního projednávání Conan Doyle působil jako dopisovatel jednoho britského deníku a při této příležitosti se také on a Slater poprvé a naposledy setkali tváří v tvář. Po triumfálním verdiktu později přišla hořká roztržka přímo před zraky veřejnosti.

Tyto události byly dlouhou, bolestnou dohrou jedné velice podivné příhody, k níž došlo v Glasgow v prosinci roku 1908, asi týden před smrtí Marion Gilchristové – a déle než týden předtím, než se Slater vůbec dozvěděl, že existuje –, přičemž se o ní celá léta nevědělo. V tom týdnu se slečna Gilchristová svěřila přinejmenším jedné osobě s přesvědčením, že ji někdo zavraždí.

Kniha první

Diamanty

Kapitola první

Kroky na schodech

Na přelomu devatenáctého a dvacátého století žila v Glasgow jedna nepříliš oblíbená stará dáma. Jmenovala se Marion Gilchristová a 21. prosince roku 1908, což, jak se ukázalo, měl být poslední den jejího života, zbývalo slečně Gilchristové – slušné, vážené ženě pevného zdraví a vybraného chování, která pravidelně chodila do kostela – jen pár týdnů do třiaosmdesátých narozenin.

Žila v rozlehlém, nepříjemně vyhlížejícím, začouzeném a sychravém městě dlážděném kočičími hlavami. A Glasgow se s rozvojem průmyslu rozrůstalo. Stejně jako většina měst západního světa i ono pod oblohou zčernalou uhelným kouřem nenasytně hltalo okolní venkovskou krajinu; vznikala nová předměstí, do kterých se ze zaměstnání v kancelářích vraceli důvěryhodní muži střední třídy, a muži a ženy z venkova, zdaleka ne tak zámožní jako tito obyvatelé nové periférie, se hrnuli do města za prací. V roce 1900 žilo v Glasgow přes tři čtvrtě milionu obyvatel1 a město se stalo po Londýnu druhým největším v Británii.2

Jak britská města bobtnala novými obyvateli, narůstal také zločin a starousedlíci začali pociťovat novou, bytostně moderní, z města pramenící úzkost. U příslušníků střední a vyšší třídy se přímo týkala majetku a jeho ochrany, a v jejich mysli byla spojena především s obyvateli, kteří nepatřili k buržoazii. Zahrnovali sem pracující, chudinu, nové přistěhovalce a Židy, ti všichni byli v rostoucí míře vnímáni jako původci společenské nákazy, které se musí neprodleně čelit.

Tehdejší deníky a časopisy hovořily o této úzkosti jazykem, který s oblibou sahal po metaforách vpádu. Na jaře roku 1909, poté, co byl Oscar Slater odsouzen za vraždu slečny Gilchristové, periodika často kritizovala jeho vstup na britskou půdu právě těmito slovy a jakýsi deník ho dokonce přirovnával k upírovi, odjakživa používanému hanlivému označení Židů.

„Cizácké plémě je tady,“3 napsal toho roku uznávaný glasgowský magazín Bailie. „Velká Británie… otevírá náruč cizí lůze… vkrádají se k nám ničemové s prázdnýma očima a číhají.“ Edinburgh Evening News se nechal slyšet, že Slaterův soudní proces „vrhl šokující světlo na ponurá zákoutí našich velkoměst, v nichž tito darebáci provozují svoje rejdy. Je to plemeno přivandrovalých upírů bez špetky svědomí, kteří se kradou temnými hlubinami a sklepeními civilizované společnosti.“4

Marion gilchristová byla i na tehdejší dobu plnou obav nápadně bázlivá žena. Narodila se 18. ledna roku 1826 v Glasgow jako dcera úspěšného inženýra Jamese Gilchrista.5 Nikdy se neprovdala a po matčině smrti zůstala doma, aby pečovala o otce. Před smrtí ho pravděpodobně přesvědčila, aby jí odkázal většinu majetku, a byla proto mnohem zámožnější než její sourozenci.

Slečna Gilchristová měla spousty neteří a synovců, ale zřejmě jí na nich příliš nezáleželo – a jim na ní taky ne. „Se svými příbuznými moc nevycházela,“ svěřila se policii po vraždě její neteř Margaret Birrellová, která bydlela v sousedství. „Skoro nikdo ji nenavštěvoval.“6

K těm nemnoha, s nimiž slečna Gilchristová udržovala přátelské vztahy, patřila její někdejší služebná Maggie Galbraithová Fergusonová a její dcera Marion Gilchristová Fergusonová, pojmenovaná po matčině bývalé zaměstnavatelce. Měsíc před smrtí, 20. listopadu roku 1908, slečna Gilchristová změnila poslední vůli.7 V předchozím dokumentu,8 sepsaném o pouhých šest měsíců dříve, byl její majetek v odhadované ceně více než 15 000 liber,b9 zahrnující šperky, obrazy, nábytek, stříbro a značnou hotovost, rozdělen mezi neteře a synovce. Podle nové závěti připadl majetek rovným dílem Maggii a Marion Fergusonovým.

b Hodnota asi 1,3 milionu liber nebo 2 milionů dolarů v dnešní měně.

Posledních třicet let před smrtí žila slečna Gilchristová v příjemném ústraní prostorného bytu na West Princes Street 49, široké třídě protínající severní polovinu města od severozápadu k jihovýchodu. Ulice lemovaná řadou viktoriánských domů byla odjakživa domovem střední a vyšší střední vrstvy, a čtvrť, ve které bydlela, proto na začátku dvacátého století působila jako elegantní oáza klidu. A právě honosnost čtvrti, v níž žila, po vraždě barvitě líčily všechny noviny, jako by chtěly vyzdvihnout naprostou nepatřičnost slečny Gilchristové coby oběti.

Marion Gilchristová žila sama, pouze ve společnosti své služky, jedenadvacetileté Skotky jménem Helen Lambieová. „Pohledná, temperamentní, povrchní a jednoduchá dívka,“10 jak byla popsána, které se říkalo Nellie, pracovala u slečny Gilchristové tři roky. Obě ženy spolu podle všeho dobře vycházely, i když stojí za povšimnutí, že paní Agnes Guthrieová, dřívější zaměstnavatelka Lambieové, popsala svou bývalou služebnou jako „vynikající pomocnici v domácnosti, ovšem dost nevzdělanou až prostoduchou, velice vychytralou a podle jejího soudu nanejvýš nedůvěryhodnou“.11 Celá dvě desetiletí po vraždě slečny Gilchristové bylo z chování Lambieové zřejmé, že o zločinu věděla víc, než řekla – velice pravděpodobně včetně totožnosti skutečného vraha.

Jihovýchodní část West Princes Street, kde se nacházel dům Marion Gilchristové, se také nazývala Queen’s Terrace, a její adresa byla proto někdy uváděna jako Queen’s Terrace 15. Výstavná třípodlažní budova byla postavena kolem roku 1850 a byt zaujímal celé první poschodí. Byt v přízemí12 obývala rodina hudebníků Adamsových, tvořená matkou, dospělým synem Arthurem a houfem dospělých dcer. Byt měl samostatný vchod z ulice Queen’s Terrace 14, hned vedle dveří slečny Gilchristové. Obytné prostory ve druhém poschodí, přímo nad slečnou Gilchristovou, byly v zimě roku 1908 prázdné.

Aby se dostal k bytu Marion Gilchristové, musel návštěvník vystoupat po několika schodech k hlavnímu vchodu v č. 15 a dveřmi projít do předsíně s točitým schodištěm. Odtud se vydal po schodišti nahoru a po první otočce se ocitl na odpočívadle v prvním poschodí, kde se nacházely dveře bytu slečny Gilchristové. Vedly do prostorné vstupní haly. Vlevo, s okny na West Princes Street, se rozkládala jídelna, zařízená – jako ostatně celý byt – těžkým viktoriánským nábytkem a obrazy v bohatě zdobených rámech. Vpravo byl přijímací pokoj a za ním kuchyň, salon, dvě ložnice a koupelna. Slečna Gilchristová spala v menší ložnici a větší využívala jako pokoj pro hosty a šatnu zároveň. A právě v tomto pokoji pro hosty se odehrálo první dějství dramatu známého jako Slaterův případ, protože tady slečna Gilchristová uchovávala většinu šperků.

Na ženu své doby a svého postavení žila slečna Gilchristová vcelku nenápadně, s výjimkou jediné libůstky, a tou byly šperky. Za léta nashromáždila rozsáhlou sbírku, do níž patřily diamantové, smaragdové a rubínové prsteny, zlaté, stříbrné, perlové a tyrkysové náramky, perlový a diamantový náhrdelník, diamantové náušnice a spousta dalších věcí.13 Zvláštní slabost měla zřejmě pro brože – těch bylo ve sbírce nespočetně: brož se vsazenými perlami, onyxy, granáty, rubíny a topasy, tři brože s diamantem ve tvaru hvězdy a brož ve tvaru půlměsíce zdobená diamanty, která se stala Oscaru Slaterovi osudnou. Po její smrti byla sbírka obsahující téměř stovku předmětů odhadnuta asi na 3000 liber.c14

c Více než 250 000 liber nebo téměř 400 000 dolarů v dnešní měně.

„Až na jednoduché kousky nosila šperky málokdy,“ napsal v roce 1912 Conan Doyle.15 „Bohatství ji naplňovalo bázlivou radostí a nejednou vyslovila obavu, že by ji mohli přepadnout a oloupit.“ Aby zabránila loupeži, schovávala slečna Gilchristová šperky na podivných místech; zavrhla trezor v salonu16 a vyměnila ho za skříň v pokoji pro hosty, kde šperky schovávala mezi prádlo, a měla je i v „odepínatelné kapse s řetízkem“,17 jak uvádí ve své knize o tomto případu z roku 1951 britský novinář Peter Hunt. Jiné kousky byly přišpendlené za závěsy18 a další zase nastrkané v kapsách šatstva.

Navíc svůj byt proměnila v pevnost. „Proti… nezvanému návštěvníkovi si slečna Gilchristová vymyslela několik úžasných preventivních opatření,“19 píše Hunt:

Okna dozadu zůstávala stále zavřená. Domovní dveře byly opatřeny třemi zámky: obyčejným, patentním a bezpečnostním zámkem Chubb. Navíc měly zástrčku a řetěz. S plnou „výzbrojí“ byly doslova nedobytné.

Každý, kdo chtěl vejít do domu č. 15, musel dole, ještě než prošel dveřmi do předsíně se schodištěm, zatáhnout za šňůru zvonku. V hale měla slečna Gilchristová páku, kterou ovládala dveře v přízemí. Mohla tudíž na zazvonění otevřít domovní dveře přímo z bytu a pootevřenými dveřmi se podívat, kdo jde po schodech nahoru. Pokud návštěvník vypadal podezřele, měla spoustu času couvnout dovnitř a zavřít před ním dveře. Je doloženo, že když byla sama, nevpouštěla dovnitř nikoho, kdo neznal smluvené znamení. 20

Další znamení si slečna Gilchristová domluvila se sousedy Adamsovými v přízemí. V případě pocitu ohrožení, jak řekla, zaťuká třikrát na podlahu.21 Večer 21. prosince 1908 uslyšeli Adamsovi její zaklepání poprvé a naposledy.

Na podzim roku 1908 přicestoval do Glasgow hazardní hráč, švihák z kontinentu a bezstarostný světoběžník Oscar Slater. Na začátku dvacátého století, poté, co jako mladík opustil Německo, už ve městě nejméně dvakrát pobýval; žil také v New Yorku, Londýně, Paříži a Bruselu.22 V roce 1901, během svého prvního doloženého pobytu v Glasgow, se oženil s místní ženou Mary Curtisovou Pryorovou,23 alkoholičkou, která z něho soustavně ždímala peníze.d24 Slater se s ní krátce nato rozešel a znovu se vydal na cesty, přičemž užíval různé pseudonymy, částečně i proto, aby zhatil její snahy vystopovat ho. V Glasgow pobýval i v roce 1905, než znovu odcestoval.25

d V archivních záznamech bývá někdy křestní jméno Pryorové uváděno i jako Marie nebo May.

Zřejmě potřetí se tedy Slater objevil ve městě 29. října roku 1908.26 Pár dní nato se k němu připojila jeho milenka Andrée Juniová Antoineová (ve své profesi známá jako Madam Junio a neformálně jako Antoine),27 spolu se služebnou Catherine Schmalzovou. Příštích několik týdnů se ve městě zařizoval a nevědomky už koval první články řetězu nepřímých důkazů, který se kolem něho začal zakrátko utahovat. Pod falešným jménem Anderson si najal byt na St. George Road 69, ulici, která protínala městské centrum od severu k jihu a křížila se s West Princes Street; dům se nacházel něco přes pět minut chůze od domu slečny Gilchristové. To byl, jak se ukázalo, první článek řetězu.

Desátého listopadu se Slater vydal do železářství, kde zakoupil sadu laciných nástrojů na úpravy ve svém bytě.28 Tyto nástroje – především kladívko, které bylo součástí sady – se staly druhým článkem řetězu. Začátkem prosince potřeboval opravit hodinky, a poslal je tedy poštou londýnskému hodináři Dentovi. A tím vytvořil třetí článek.

Mezitím také stihl navštívit majitele jedné zastavárny, u kterého dal do zástavy proti stvrzence v nominální hodnotě 20 liber diamantovou brož ve tvaru půlměsíce.29 To byl čtvrtý a nejprůkaznější článek ze všech.

Toho podzimu se v okolí domu slečny Gilchristové začaly dít podivné věci. V září roku 1908 onemocněl a pošel její irský teriér.30 Podle Helen Lambieové sežral nedopatřením něco otráveného, nicméně stará paní byla přesvědčena, že za tím byl zlý úmysl. Potom, v prvních třech prosincových týdnech, jak později vypověděla více než desítka lidí ze sousedství, viděli na West Princes Street postávat jakéhosi člověka. Zdálo se, že sleduje dům slečny Gilchristové.31

„,Slídila‘ vídali v různou dobu a v různých převlecích,“ zaznamenal Peter Hunt.32 (Podle popisu svědků patřily k jeho výbavě kostkované kalhoty, béžové psí dečky a pevné hnědé boty.) „Později došlo k jistému zmatku ohledně jeho zjevu. Jeden říkal, že měl knírek, druhý, že nikoli. Jeden byl přesvědčen, že to podle řeči nebyl cizinec, kdežto jiní tvrdili, že vypadal na cizince.“

V polovině prosince, asi týden před vraždou slečny Gilchristové, rozčilená Helen Lambieová nečekaně navštívila svou bývalou zaměstnavatelku Agnes Guthrieovou. Potřebovala se někomu vypovídat z toho, co se v poslední době stalo v domě slečny Gilchristové, vzpomínala později Guthrieová. „Dozvěděla jsem se od ní, že v domě slečny Gilchristové se dějou neuvěřitelné věci,“ říkala Guthrieová. „Dlouze mi líčila, jaká je to podivínka. Slečna měla spousty šperků a vymýšlela si pro ně opravdu prapodivné skrýše – například pod koberci, a taky jí řekla, že má pocit, že ji někdo chce zavraždit, a toho psa že otrávili.“33

Skutečně překvapivé bylo to, co Lambieová naznačila v pozdějším rozhovoru s Guthrieovou34 – a bezprostředně po vraždě otevřeně potvrdila neteři slečny Gilchristové, Margaretě Birrellové: že se totiž slečna Gilchristová neobávala nějakého náhodného neznámého, ale jedné nebo více osob, které dobře znala.35

V pondělí odpoledne 21. prosince roku 1908 odešla slečna Gilchristová zaplatit účty a kolem půl páté se vrátila domů na čaj.36 Zmíněného večera – deštivého večera37 – pět minut před sedmou se po Queen’s Terrace vracela domů jedna ze sester Adamsových, Rowena Adamsová Liddellová, se svou matkou. Když přicházely ke dveřím domu, všimla si slídila, který dům upřeně pozoroval. Jak později vypověděla při přelíčení se Slaterem:

Ještě než jsem došla ke dveřím, všimla jsem si tmavé postavy opřené o zábradlí přímo pod oknem matčiny jídelny… zadívala jsem se na něj – skoro neslušně – a až na oči jsem mu viděla celou tvář. Měl dlouhý nos a odtud (ukázala si na kořen nosu) se mu táhla zvláštní rýha. Takovou rýhu vidíte u jednoho člověka z tisíce. Měl hodně světlou pleť; ne nažloutlou nebo bledou, ale spíš jako slonová kost. Byl tmavovlasý, hladce oholený a hlavu tady (ukázala si na lícní kosti nebo spánek) měl hodně širokou. Měl nízký límeček a myslím, že docela obyčejnou hnědou tvídovou čepici. Působil slušným dojmem… Prošla jsem kolem něho, ohlédla se a on se odlepil od zábradlí a zmizel.

Asi minutu nebo dvě před sedmou vyšla z domu své paní Helen Lambieová, aby jí koupila večerní noviny.39 Po návratu měla v úmyslu znovu odejít na obvyklý nákup. Lambieová obdržela od slečny Gilchristové, která seděla v jídelně u krbu s časopisem v ruce, penci na noviny a půl libry na ostatní nákupy.e40 Vzala si jen penci, půllibrovku nechala ležet na stole a odešla z bytu.

e Polovina libry v roce 1908 byla ekvivalentem dnešních 55 liber nebo 70 dolarů.

„Lambieová si vzala klíče, zaklapla dveře bytu, zavřela domovní dveře v přízemí a asi deset minut strávila na pochůzkách,“ píše Conan Doyle. „A právě v těch deseti minutách se odehrály tragické události obestřené záhadou, jež měly zakrátko upoutat pozornost veřejnosti.“41

Přímo pod bytem slečny Gilchristové seděl čtyřicetiletý flétnista a obchodník s hudebními nástroji Arthur Montague Adams a balil vánoční dárek.42 V sedm hodin zaslechl on, jeho sestra Rowena a další sestra Laura shora hlasité zadunění. Následovalo trojí rázné zaťukání.

Aby se Adams dostal k bytu slečny Gilchristové, musel vyjít svými domovními dveřmi na Queen’s Terrace č. 14 a zazvonit na zvonek v sousedním čísle 15. Venku ho překvapily otevřené sousední dveře. Vyběhl po schodech na odpočívadlo u slečny Gilchristové a zatáhl za šňůru zvonku u dveří. „Vší silou jsem zazvonil,“ potvrdil posléze Adams.43 Nikdo neotevřel. Zaposlouchal se, jestli zevnitř neuslyší nějaký zvuk, a vtom zaslechl cosi jako štípání dřeva; předpokládal, jak řekl, že to Lambieová „láme v kuchyni třísky“44 na zátop. A protože už nic víc nebylo slyšet, vrátil se zpátky do svého bytu a sdělil sestrám, že je zřejmě všechno v pořádku.

K těm mezitím doléhaly shora takové rány a zvuky, až se obávaly, „že se proboří strop“.45 Byly vyděšené, a vyslaly proto Adamse ještě jednou nahoru. Na odpočívadle znovu zatáhl za šňůru zvonku a vtom, muselo být tak deset minut po sedmé – s rukou ještě na šňůře, aby zazvonil podruhé – uviděl Lambieovou, která šla po schodech nahoru s novinami. Překvapilo ho to, protože měl za to, že byla celou dobu v kuchyni slečny Gilchristové.

Lambieová posléze vypověděla, že cestou nahoru si na dvou dolních schodech všimla stop – mokrých stop, protože pršelo.46 Byla si jistá, že když odcházela, ještě tam nebyly. I ji zaskočil Adams na odpočívadle: „V domě nikdy nebyl,“ říkala, „a překvapilo mě, když jsem ho tam viděla.“47

Lambieová odemykala dveře bytu a Adams jí při tom líčil, jak hrůzostrašné zvuky se odtamtud ozývaly. Očividně ji to nevyvedlo z míry. „Jo, to byly sušáky,“ řekla a vysvětlila mu, že to spadly tyče na prádlo zavěšené v kuchyni na kladkách.48 Adams řekl, že pro všechny případy ještě počká, a zůstal stát na rohožce.

Lambieová otevřela dveře, vybavoval si později Adams, a hned vešla do vstupní haly. (Lambieová si naopak pamatovala, že zůstala stát na rohožce.) Nicméně bez ohledu na to, kde stála, uviděla slušně oblečeného muže, který od pokoje pro hosty mířil přímo k ní.50 Plynová lampa v pokoji, při jejím odchodu zhasnutá, nyní svítila.51 Muž vyšel z bytu, beze spěchu prošel kolem Lambieové s Adamsem a zamířil po schodech dolů. Jak ona, tak Adams posléze potvrdili policii, že na šatech neměl žádné viditelné stopy krve.52

„V tu chvíli jsem ještě nic zlého netušil,“ dosvědčil později Adams.53 „Beze spěchu se ke mně blížil – a potom v mžiku seběhl dolů jako namydlený blesk, a to mi připadalo podezřelé.“ Lambieová mezitím zkontrolovala sušáky v kuchyni a křikla na Adamse, že jsou v pořádku. A pak zamířila do pokoje pro hosty.

„Kde je vaše paní?“ zavolal na ni Adams.54 Lambieová vkročila do jídelny: „Ach, pojďte sem!“ vykřikla.

„Naskytl se mu pohled na nebohou starou paní ležící na podlaze vedle židle, na které ji služebná viděla naposledy,“ píše Conan Doyle.55 „Ležela na rohoži před krbem, s nohama ke dveřím a hlavou ke krbu, a přes hlavu měla přehozenou kožešinovou předložku. Utrpěla strašlivá zranění, téměř všechny kosti v obličeji a na lebce měla roztříštěné. Přes hrůzná zranění ještě pár minut žila, potom zemřela, aniž nabyla vědomí.“ Slečnu Gilchristovou kdosi tak surově zmlátil, že na pitevních snímcích jako by ani nebyla lidská tvář.56

Adams rychle seběhl po schodech dolů, otevřel domovní dveře a vyběhl ven.57 Na konci West Princess Street zahlédl nějaké lidi, rozběhl se k nim, ale muže z bytu mezi nimi neviděl. Po chvíli se objevila na ulici i Lambieová a jeho sestry. Adams potom běžel pro nějakého policistu a pro doktora, zatímco Lambieová se rychle vydala západním směrem, kde o pár ulic dál bydlela Margaret Birrellová, neteř slečny Gilchristové. To, co jí Lambieová toho večera sdělila, spolu s tím, že obě ženy později rozhovor popřely, mělo případ nadlouho neblaze poznamenat.

Později toho večera se Lambieová vrátila do bytu slečny Gilchristové. Mezitím Adams přivedl lékaře (náhodou rovněž jménem Adams) a konstábla. Lékař ohledal tělo slečny Gilchristové a poté prozkoumal jídelnu s kalužemi krve. Při pátrání po vražedném nástroji se zaměřil na masívní jídelní židli, jejíž levá noha vzadu byla mokrá od krve. Zašpičatělé nohy židle, poznamenal, zřejmě odpovídají velkému počtu podivně hlubokých a úzkých ran na těle slečny Gilchristové. „Doktor Adams usuzoval, že útok byl proveden opakovanými údery těžké židle,“ zaznamenal Hunt.58 „Pokud vrah stál nad tělem své oběti, mohl vyvinout značnou, leč nekontrolovanou sílu. To by vysvětlovalo jak široký rozptyl jednotlivých ran, tak i to, že vrah sám na sobě zjevně žádné stopy krve neměl, protože ho do značné míry chránilo sedadlo židle, kterou držel mezi sebou a tělem oběti.“