Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

Tijan: Zasvěcení

Vydání první

Copyright © 2021 by Tijan

Published by arrangement with Brower Literary & Management

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2022 jako svou 2538. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Insiders vydaného v roce 2021

Český překlad © 2022 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Foto na přebalu Shutterstock.com

Přebal a vazba © 2022 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1893-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1894-3 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2022

Tijan

Zasvěcení

Zasvěcení (1)

Všem outsiderům,

kteří nikdy nebyli/nejsou outsideři

JEDNA

V mém pokoji někdo byl.

Vycítila jsem to, jen co jsem zhasla světlo. Tuhle noční můru prožije někdy během života každá holka. Bylo to tady. Dělo se to mně, ne někomu jinému. Mně. Cestou z koupelny do ložnice jsem koutkem oka zahlédla stín.

Vlasy v týle se mi zježily. Po zádech mi přejel mráz.

Zlomek vteřiny. Ani to ne. Tak dlouho trvalo, než jsem si spočítala, co se stane, než mě něčí ruka popadla za paži. Druhá mi zakryla ústa.

„Pššš!“

Pohyboval se rychle, přirazil mě zády ke zdi. Byl vysoký, o pěkných pár centimetrů větší než já, a  silný. Mrazení se zdvojnásobilo, sklonil hlavu a zašeptal mi do ucha: „Za dvě minuty se vloupají k tobě domů a vezmou tě jako rukojmí.“

Plíce mi přestaly fungovat.

Lidem jako já se tohle nestává. Nejsem nic extra. Tak jo, to nebyla úplně pravda. Jediná zvláštní věc na mně byla pitomá přezdívka, kterou jsem dostala na základní škole, ale to bylo už před lety. Byla jsem Bailey Hayesová, dvaadvacetiletá holka, co měla za tři měsíce nastoupit na postgraduální studium. Matka mě vychovávala sama, pracovala na dvojité směny v místní nemocnici. Měly jsme dům o rozloze devadesát tři čtverečních metrů, tři ložnice, suterén a truchlivou zahrádku s nedostavěným domečkem na stromě. Narodila jsem se a vyrůstala na Středozápadě. Máma a já jsme jen taktak držely hlavu nad vodou. Ona byla zdravotní sestra. Já byla mozkovna. To jako fakt. To bylo na mně to jediné „zvláštní“. Mozkovna Bailey. Hloupá přezdívka a nic víc.

Zakňourala jsem.

Stiskl silněji. „Pššš!“

Umřu. Ne on.

Já!

„Dost!“ Přitlačil mě ke zdi ještě důrazněji. Sklouzla jsem pohledem ke své volné ruce. Mohla bych mu vrazit prsty do očí, ale jako by mi četl myšlenky, za tu ruku mě chytil. Odtáhl se, sevřel obě moje ruce v jedné a znehybnil mi paže nad hlavou. Byla jsem ochromená, neschopná se bránit.

„Poslouchej mě!“ Vrčel, řval a šeptal zároveň. Přehmátl, aby mě držel pevněji. „Jestli se z toho chceš dostat živá, přestaň se prát a dávej pozor. Nedovolím, aby ti ublížili. Jasný? Ale jestli zaječíš, jsme oba mrtví. Kývni hlavou. Dej vědět, že mi rozumíš.“ Přikývla jsem, jen krátce.

Jeho hlas se znovu ztišil. „Poslali mě, abych tě zadržel. Arcane čeká, že tě přivedu. Jinak se sem vloupou. Budou se ptát, co mi trvalo tak dlouho…“ Jeho ruka se znovu bleskurychle pohnula a roztrhla mi vpředu tričko.

Nepřestával mi hledět do očí. „Rozumíš? Budou si myslet, že jsem tě znásilnil, a ty budeš brečet.“ Znovu jsem přikývla.

„Budeš kňourat.“

Beze všeho. Hned mi jedno zakňučení uniklo, ale ztlumil ho dlaní.

„A budeš bezvládná, až se tě odtud pokusí odtáhnout. Bezvládná. Tvoje tělo se stane tvou zbraní. Nemáš šanci přežít, jestli půjdeš s nimi. Pak budeš na jejich území. Udrž je tady. Přinuť je zůstat tady. Jasný? Tvůj dům. Tvoje teritorium. Tvoje jediná šance na přežití.“

Moje jediná šance.

Slova, která jsem neměla mít v hlavě, ale měla.

Znovu jsem přikývla. „Bezvládná. Tělo je má zbraň.“ Bylo to tam vyryté navěky.

Pak – zmizel.

Odstoupila jsem od stěny. Místnost byla prázdná.

Podívala jsem se k oknu. Napadlo mě vylézt ven a utéct, ale sotva jsem si to pomyslela – Prásk!

Buch.

Vykopli dveře a bylo to, jako by se otřásl celý dům.

Měla jsem běžet k oknu, ale v hlavě mi zněl hlas toho chlápka. Měl mě zadržet, znásilnit.

Nahoru do schodů a pode mnou dusaly kroky.

Měla jsem jednu vteřinu.

Prověřovali dům – kam se ten kluk poděl?

Okno. Lákalo mě. A čert to vem, zamířila jsem k němu.

Urazila jsem jeden krok, a už byl zase zpátky. Hrubě mě popadl za paži a zavolal: „Mám ji, šéfe.“ Potom bylo všechno rozmazané. Čas se zastavil.

Bezvládná. Vyvléct ven. Tělo je má zbraň.

„To je ona?“ Nějaká bota mě kopla do boku.

Boty.

Cítila jsem chuť krve.

„Já myslel, že je bohatá. Táta ji nepodporuje, nebo co? Celé to záleží na tátovi.“ Můj táta? Nemám žádného tátu…

„Nahoře jsi to prověřil, viď, Chasi?“

Chase. Chase byl ten chlápek, co se předtím ukázal. Chase byl možná můj spojenec.

„To by měl, to nestihl?“

Chlápek, co mě kopl, se smál, až se za břicho popadal.

„Sklapni, Rafe. Clemine. Oba.“ Chaseův hlas zněl napjatě.

Někdo mě zvedl do vzduchu.

Jediný pokus. Jediná šance. Sousedka.

Z hrdla se mi vydral řev, při kterém stydla krev v žilách. „Áááá!“ nádech. „Pomóóóc!“

Prosím, paní Jonesová. Prosím, ať mě slyšíte.

Chase mě hodil zpátky na zem a místo ruky jsem uviděla botu, jak se zvedá…

Pak…

Sirény.

Přijížděli policajti.

DVĚ

Neodvezli mě na policejní stanici.

V nemocnici řekli, že mi nic není. Ale poté, co bylo řečeno, že jsem taky v šoku, po všech těch velkých slovech, jejichž význam jsem znala, jako disociace, minimalizace a deflexe – jsem se mohla soustředit už jen na jedno. Po odchodu z nemocnice nepojedu na policejní stanici. Znala jsem mapy, zeměpis, a tím bych se měla zabývat.

Ne? Ale ne. Nemocnice nám zůstala za zády, stejně jako policejní stanice.

Mířili jsme ven z Chicaga a asi ještě půl hodiny od městečka, kde jsme s mámou žily.

Počkat. Přesnější formulace – kde jsme dříve žily?

Co si teď máma počne? Dokáže Chrissy Hayesová zůstat v tom domě poté, co mě právě napadli a téměř unesli jako rukojmí? Říkala jsem mámě všelijak – Chrissy Hayesová, Chrissy nebo mami. Nebo, no, taky úplně jinými jmény, protože říct, že je osobitá, je hodně slabý odvar. A máme mírně řečeno zajímavý vztah.

Možná to byl projev deflexe.

Otupělá. Byla jsem otupělá. Měla jsem být podělaná strachy, ale místo toho jsem dumala nad tím, jak říkám matce.

Dokázala bych já zůstat v tom domě potom, co se právě stalo?

Měla jsem v plánu trávit čas s Chrissy, pomáhat s domem a pracovat v místním počítačovém obchodě, abych vydělala trochu peněz navíc, než odjedu do školy. Ale teď… jsem věděla houby.

Hlavou mi letěly statisíce nadávek, když mi docházelo, že se Chrissy bude muset přestěhovat.

Mrazilo mě při myšlenkách na to, co se dnes večer stalo, ale pak už jsme zajížděli na příjezdovou cestu vedle nějaké budky. Velká brána nám zatarasila cestu.

Oficiální policejní záležitost, to mě podrž.

Ale na druhé straně tu nic nepůsobilo oficiálně. Bylo mi řečeno, že mě vezou k matce, nicméně zůstala jsem se dvěma detektivy, Brightovou a Wilsonem. Představili se a pak řekli, že za mnou nemohla přijet do nemocnice. Nevysvětlili proč, ale musím jít s nimi, abych se s ní setkala.

Šla jsem.

Pár minut nato už jsem seděla na zadním sedadle neoznačeného auta.

Brightová stáhla okénko. Ukázala odznak. „Jsme očekáváni.“

Zřízenec kývl a stiskl nějaké tlačítko. Brána se otevřela a za ní se ukázal kampus budov. Některé byly z tmavě červených cihel. Některé jakoby vytvořené z reflexních oken, odshora až dolů. Některé natřené úplně na černo. Uprostřed mezi budovami se rozkládalo velké parkoviště. Na první budově byl nápis „Phoenix Tech“, ale minuli jsme ji, objeli a mířili k menší budově na opačné straně areálu.

Jazyk se mi lepil k patru. Byli jsme na ředitelství Phoenix Tech.

Toužila jsem dostat se tam na stáž rok co rok už od páté třídy a pak po celou dobu studia na vysoké. Pořád jsem se tam hlásila, ovšem oni mě pokaždé odmítli. Dalo by se říct, že jsem byla zoufalá. Já říkám raději houževnatá. Tuhle vlastnost považuju za obdivuhodnou. A navíc jsem pořád doufala, že se nade mnou jednoho krásného dne slitují. Fungovalo to, protože jsem sice nebyla dost dobrá na to, abych chodila zdejšími chodbami, ale byla jsem dost dobrá na to, aby mi dávali milodary. Dostávala jsem od nich většinu stipendií, takže se mi podařilo vystudovat vysokou bez dluhů. Očekávala jsem, že na postgraduálu se to změní, jenže nezměnilo. Nebo, no, svým způsobem změnilo.

Od podzimu jsem byla přijata jako doktorandská asistentka, za což jsem měla dostávat plat, ale zbytek školného pokrývalo další stipendium od Phoenix Tech.

Phoenix Tech byla jedna z nejčelnějších světových firem zabývajících se kybernetickým zabezpečením. Já studovala informační systémy, což bylo dost blízko. Práce tady byl můj sen.

„Máma je tady?“ zeptala jsem se, když Brightová zaparkovala a ona i Wilson vystoupili z vozu.

Ani jeden mi neodpověděl.

Brightová otevřela zadní dveře, pokynula mi a nasadila si na oči tmavé brýle. „Je čas, abyste se některé věci dozvěděla.“

„Jaké?“

Zamířili ke dveřím.

Trmácela jsem se za nimi. „Já myslela, že mě budete vyslýchat.“ Její ústa se znovu sevřela do nesouhlasné a velice pevné linie. „Nejspíš ne. My jsme jen prostředníci.“

Pohybovali jsme se rychle. Šli jsme prázdnou chodbou. Když se ocitla u poslední místnosti, někdo nám otevřel dveře zevnitř. Wilson šel za námi, ale zůstal na chodbě.

Brightová mě zavedla dál.

Byla to výslechová místnost, nebo to tak aspoň vypadalo. Detaily toho, co jsem tu měla očekávat, byly pořád ještě nezřetelné. Jediné osvětlovací těleso viselo přímo nad stolem, přistrčeným k protější stěně. V koutech místnosti byla tma, a jak jsme vstoupily, uviděla jsem za dveřmi stát příslušníka ochranky. Vyklouzl ven, dveře se zavřely.

„Miláčku?“

„Mami?“

Chrissy Hayesová seděla v zadním rohu a teď vystoupila ze tmy. Vlasy měla rozcuchané. Trčely jí na všechny strany. Oči měla skelné, zorničky rozšířené, pod očima ustarané kruhy, které ladily s vráskami kolem úst.

Moje matka byla hezká. To jsem věděla. Trpěla jsem tím v dětství, kdy se mě učitelé nebo pošťáci nebo dokonce i majitelé restaurací snažili podmazat, aby ,se dostali k ní‘. Byla drobná, s obvykle nádhernou hřívou blond vlasů, a vždycky se zamilovali do jejích modrých očí. Nešlo však jen o zevnějšek.

Se svou povahou byla občas tvrdá jako hřebíky, ale jindy rozmarná a pošetilá. Taky byla zábavná. Chrissy Hayesová si potrpěla na dobré kšefty, hezké chvíle a kvalitní dobrodružství. To bylo heslo jejího života, ovšem s touhle verzí své mámy jsem se mockrát nesetkala.

Byla z ní troska. Úplně a naprosto. Zničená.

Srdce se mi sevřelo. Hradbu otupělosti proťala bolest.

Já byla její skoro úplný protiklad, s medově hnědýma očima a vlasy černými jako uhel. Vlasy jsem měla tak tmavé, až občas nabývaly slabě modravého odstínu. Někdy tam byl, někdy ne. Stylistky se mě ptávaly, jakou barvu na ně používám, ale byly takové od přírody. Kdysi mi to vadilo, ale stejně jako na podivnost svého mozku jsem si na to zvykla.

Měly jsme stejnou postavu.

Obě jsme byly drobné, ačkoliv těch pět centimetrů výšky navíc mi dávalo pocit, jako bych se nad ní tyčila.

„Ach, zlato.“ Hnala se ke mně, její flanelová košile mě zahalila, když si tiskla mou hlavu k šíji. Dlaní mi uhladila vlasy dozadu a pak to ještě zopakovala. Rozechvěle mě objímala. „Moc jsem se bála.“ Zabořila mi hlavu do ramene a pak vtiskla polibek na čelo. Odtáhla se a zastrčila mi pramínky vlasů za uši, aby mi rámovaly obličej. Přejížděla mě očima, vrtěla hlavou a kousala se do rtu. „Moc mě mrzí, co se ti stalo.“

Položila jsem jí ruce na paže.

Všimla jsem si jejích džínů, přiléhavých, s vetkanými jiskřičkami, takže byly jako poprášené světelnými třpytkami. Byly to její džíny na rande. A ta flanelová košile. Byla rozepnutá, pod ní bílé tričko. Bezvýrazně jsem pronesla: „Já myslela, žes byla včera v noci v práci.“ Ne. Byla to dnešní noc. Opravila jsem se: „Totiž dneska. Večer.“ Kristepane. Kolik je hodin? „Měla jsi rande.“

Udělala grimasu a pořád se kousala do dolního rtu. „Ano, ale je to teď vážně důležité? Málem tě unesli, drahoušku.“

Detektiv Brightová si odkašlala a přistoupila blíž ke stolu. „Popovídat si můžete později. Nejdřív musíme něco málo probrat.“

Sedla jsem si na židli nejblíž u stěny. „O rande obyčejně nelžeš.“ Ovšem existoval jeden chlap, o kterém by lhala. „Byl to Chad Haskell?“ Chada Haskella jsem neměla ráda. Chada Haskella by neměl mít rád nikdo. „Zmlátil mámu Simone Ainsleyové. Pamatuješ?“

Chrissy mžikla očima ke stropu a mávla rukou. „Ale jdi. S tou holkou ses kamarádila čtyři měsíce v druháku na střední škole. Byla lhářka. Naštvala ses, protože tě jen využívala, abys jí domluvila rande s tím Bobbym z debatního kroužku.“

„Mami. To snad ne.“ Vařila se ve mně krev. „A nebyl to debatní kroužek. Byl to počítačový klub a…“ Všimla jsem si výrazu ve tváři detektiva Brightové. „A nevyužívala mě, abych jí domluvila rande s Bobbym Riggsem – chtěla mě dát dohromady se svým bratrem, kterého jsem doučovala, protože na rozdíl od Bobbyho, Brian Riggs nebyl nejchytřejší kluk z fotbalového týmu.“

Chrissy potlačovala úsměv. „A ty ses do Briana Riggse zakoukala, viď?“

Prudce jsem sebou na židli trhla. „Jen ti říkám, že když jsem se kamarádila se Simone, pověděla mi, že její mámu Chad Haskell zmlátil. Nechoď s ním, mami. Věř mi.“ Ukázala jsem si na hlavu.

„Z našich dvou mozků – ten můj nezapomíná.“

Nikdy. Zaváhala. „Já vím, zlato.“ Slyšela jsem nevyřčené ale…

„Ale,“ řekla, „patří mu bowling. Mohla bys zadarmo chodit na bowling každý víkend.“ Byla mimo. Vstupovaly jsme do říše fantazie Chrissy Hayesové. Někdy jsem tam směla zajít na návštěvu. „Mohla by sis tam každý pátek večer vodit všechny kamarády – nebo hele! Mohla bys mu pomoct předělat počítačový systém. Vsadím se, že by tě přijal jako svoje osobní IT oddělení.“

O tomhle mluvíme? Tady?

Máma chodí s Chadem Haskellem, abych mohla v pátek večer chodit zadarmo na bowling?

Promnula jsem si čelo. Začínala mě bolet hlava. Vliv Chada Haskella už se na Chrissy Hayesové podepsal. Chrady. Tak se jmenují oba dohromady.

Měla by si teď říkat Chrady.

Chrissy se otočila k detektivu Brightové. „Víte to o mé dceři? Získala všechna ta prestižní stipendia a dostala se na Hawking. Bude tam studovat.“

„Po pravdě řečeno…,“ detektiv Brightová pokynula Chrissy, aby se posadila na poslední prázdné místo vedle mě, a všechny jsme usedly. Nasadila věcný tón. „Právě proto jste tady.“

To byla pecka.

Chlapi, co se mě pokusili unést, policajti, kteří vystupovali tak naléhavě a vlezle, skutečnost, že máma už byla ve výslechové místnosti, a ne na policejní stanici – všechno do sebe začalo zapadat.

Máma byla zničená, ale vzdychala nad iluzí něčeho, co se nikdy nestane.

Byla ustaraná, nebyla však zmatená.

Vraštila jsem čelo a v duchu si to přemílala. „Ti chlapi mě chtěli z nějakého důvodu.“

Nevěděla jsem, jestli si troufnu podívat se vedle sebe, nicméně… „Celé si to nepamatuju, ale zmínili se o mém otci.“

Chrissy nasála vzduch.

A já byla napjatá. Byla jsem moc napjatá. Co to znamenalo?

Teď už jsem se podívala. „Zmínili mého tátu.“

Nedívala se na mě. Tím bylo pro mě řečeno vše, možná až moc.

Ztlumila jsem hlas. „Říkalas, že byl u armády, že zemřel v zámoří.“

Sevřela rty. To stačilo.

Žaludek mi poskočil a stáhl se. Pokračovala jsem. „Přinutila jsi Barneyho, aby mi o něm povídal. Pikea. Mastersona.“ Byli i další, samí mámini kamarádi, váleční veteráni. A já si v duchu přehrávala některé chvíle, kdy o něm vyprávěli historky a pořád přitom poposedávali. Všechny ty pohledy, co po sobě vrhali a nevěděli, že je taky vidím. Drobné stahy úst, jako by byli nesví, nebo jak pozorovali mámu, když byla v místnosti s námi.

Jak mi říkala, že jeho jméno nebude v žádné počítačové databázi, protože pracoval v utajení.

Jak jsme neměly žádné jeho fotografie, protože říkala, že je zničila v záchvatu vzteku jednou, když po něm truchlila.

Ve vitríně měla složenou vlajku.

Detektiv Brightová se opřela na židli dozadu a tím upoutala naši pozornost. Založila si paže na hrudi. Dívala se na mámu, otočila hlavu téměř do pravého úhlu, pak spustila paže. „Jste velice chytrá, Bailey.“

Než jsem stihla to konstatování strávit, pokračovala. „Přivezli jsme vás sem, protože ti muži nechtěli, abyste pracovala na jistém softwarovém kódu. Pokusili se vás unést.“ Odmlčela se.

V duchu jsem počítala.

Brightová mlčela. Vteřinu.

Pokus o únos.

Brightová přejela pohledem k matce a zůstala tak.

Zmínili mého otce.

Chrissy sklopila hlavu, zrak jí padl do klína. Brightová znovu sevřela rty, nesouhlasně.

Byly jsme ve Phoenix Tech.

„Proč že tady jsme?“ Hlas mi zněl ochraptěle. „Proč ne na policejní stanici? Proč ne někde jinde?“

Brightová čekala. Věděla, že mi to dojde.

Všechna ta stipendia.

To, jak mi pracoval mozek.

Jen dvě až patnáct procent dětí mají fotografickou paměť, a ještě nižší procento si ji uchová do dospělosti, ale já ji měla. A znala jsem jen jednoho dalšího člověka, který ji měl. Jeho obličej a jméno byly k vidění všude – na webových stránkách, na obálkách časopisů, v dokumentárních filmech.

Měl tmavé vlasy, které na některých fotografiích vypadaly, jako by měly modravý nádech. Detaily mohly člověku uniknout. Ale já to uměla s počítačem a v dětství býval můj idol. Byla jsem posedlá zjišťováním co největšího počtu fakt o jeho osobě – další počítačový génius, který spolupracoval s vládou a řídil impérium specializované na počítačové zabezpečení, jež bylo mezi pěti sty firem s největším obratem ve Spojených státech.

Zámek se odemykal.

Cvak.

Cvak.

Pospojovalo se to, poslední, konečné a zvučné zacvaknutí.

Detektiv Brightová přerušila mlčení. „Unesli vás, protože váš biologický otec je…“

Promluvila jsem současně s ní a společně jsme pronesly jeho jméno. „Peter Francis.“

Peter Francis byl generálním ředitelem Phoenix Tech.

TŘI

Hlas Brightové byl prostý emocí, skoro chladný. „Můj parťák a já tady prokazujeme osobní službu vašemu otci. Už jsme s ním pracovali a jsme obeznámeni s vaším případem.“

Otec. Měla jsem otce. Ne toho, kterého jsem se domnívala mít, ale někoho jiného. Někoho nového. Někoho mocného. Samozřejmě že chtěl být opatrný.

Z rohu místnosti na nás mířila kamera.

Brightová si odkašlala. „To, že jste tady, je předběžné opatření.“

„Kvůli čemu?“

Neodpověděla, chvilku mě pozorovala a pak sklouzla pohledem k matce.

Nenásledovala jsem ji. Nedokázala jsem se na ni podívat. Kdybych to udělala, kdybych na ni promluvila, sesypala bych se.

Lhala. Celou tu dobu.

Chrissy Hayesová mě vychovala správně. Násilí je špatné, pokud nejde o sebeobranu. A i když mi v té chvíli bylo, jako by na mě někdo útočil, byla jsem v takovém šoku, že jsem nezvládla o moc víc než jen tam sedět a předstírat, že jsem v té chvíli plně funkční člověk.

Ale.

Do horoucích pekel.

Peter Francis.

„Zlato.“ Chrissy pochopila, že je na ní řada vstoupit do hry. Musela jsem obdivovat její pud sebezáchovy. Promluvila tiše, vtělená cudnost.

Nedokázala jsem se na ni podívat, ztlumila jsem však hlas. Chraplavý.

„Ve čtvrté třídě jsem od tebe poprvé dostala Computer Weekly. Našla jsem ho předčasně. Měla jsem ho dostat k Vánocům, ale stejně jsi mi ho dala. Zvlášť jsi ho objednala z Británie.“ Pamatovala jsem si, jaký byl na omak, kolik vážil, jak mi bylo, jako by se mraky rozestoupily a spustil se zpěv andělského chóru. „Byl tam o něm článek. Dvanáctého listopadu.“ Viděla jsem v duchu jeho fotografii, jak měl černé vlasy, jak měl i medově hnědé oči, ale zakryté brýlemi. „Můžu ti říct i jméno novináře, titulek pod ním. ‚Počítačový génius Peter Francis.‘“

„Zlato.“

Ještě jsem neskončila. Ne teď, když jsem sotva začínala.

Můj tón byl stejný jako tón Brightové, bez emocí a jednotvárný. „Mám dva strýce, jednoho v Kalifornii. Druhého v New Yorku. Oba pracují v pobočkách Phoenix Tech. Čtyři bratrance od toho kalifornského. Dalšího v New Yorku. Dva nevlastní bratři. Jedna nevlastní sestra. Má panství na okraji Chicaga, v Ashwicku.“ Což byla hodina cesty od místa, kde jsme žily.

Byla jsem se tam podívat. Musela jsem.

Máma klopila oči do klína, rukama žmoulala okraje rukávů a poté, co se jí zvedla a zase klesla hruď, vztyčila hlavu.

Pořád ani slovo. Fajn. Mohla jsem pokračovat.

„Říkalas, žes u něj kdysi pracovala.“ Pátá třída. Pověděla mi to do telefonu, když jsem se ptala, jestli můžu vstoupit do počítačového klubu. Měli tam program rozšířený mimo školní osnovy. „Málem jsem se podělala, když jsi mi to pověděla.“

„Starala jsem se o jeho matku, když jsem ještě studovala. V Saint Louis.“

„Zeptala jsem se, jestli jsi ho znala.“ Hlas mi stoupal stejně jako krevní tlak. „Ptala jsem se tě. Řekla jsi ne!“

„To jsem neřekla…“ Ale odvrátila oči, protože to řekla, a věděla, že to řekla.

„Tak jo. Dáme si chvilku pauzu.“ Brightová zvedla ruku. Byla nesvá. „Křičíte.“

Neuvědomovala jsem si to.

Bylo mi to jedno.

Psala jsem do přihlášky esej o svém otci, o otci, který byl krucinál vylhaný. Domnívala jsem se, že sloužil v armádě, a chtěla jsem projevit úctu po svém. Ale byla to lež.

Klid. Musím se zklidnit. Klid je známkou dospělosti. Je mi dvaadvacet. Dokážu být klidná.

Kašlu na to. Nemůžu být klidná.

Rozpřáhla jsem ruce, odstrčila židli a vstala, to všechno současně. „O čem ještě jsi lhala?!“

„O ničem!“ Chrissy vyskočila, ruce zvednuté. „Přísahám. Jinak už o ničem. Bylo to…“

Zarazila jsem se. Všechno se zastavilo. Cítila jsem, jak mi prudce buší srdce. „Co? Co to bylo?“ Hlava se mi nakláněla dopředu. Zhoupla jsem se na špičky, nadzvedla paty. „Co jsi?“

„Nic.“ Dočasná bojovnost ji opustila. Ramena se jí zbortila a ona klesla na židli. Opřela se lokty o stůl. Zabořila hlavu do dlaní. „Moc se omlouvám, Bailey. Vážně. Já…“ Další slovo už ze sebe nevypravila, vzhlížela ustrašenýma očima.

Odvrátila jsem zrak. Nechtěla jsem vidět její muka. Její muka.

Zašklebila jsem se, ale měla jsem vztek. Měla jsem na to právo. Existovala celá rodina, o které jsem nevěděla, a tohle rozhodnutí udělala ona. Ne já. A on – ne, ne, ne. V hlavě se mi točil kolovrátek, pořád kolem dokola, bylo toho na mě však moc.

Otočila jsem se a zamířila ke dveřím. „Musím odtud vypadnout. Neumím si představit…“

Dveře se otevřely a dovnitř vstoupil detektiv Wilson.

Uhnula jsem stranou, abych sáhla po klice, až ji pustí.

Nepustil. Zavřel dveře a stoupl si před ně. Pak sepnul ruce před tělem. „Neopustíte tuto místnost.“

Máma s povzdechem promluvila. „Pusťte ji. Jen se potřebuje trochu projít. Až se vrátí, bude znát osmdesát procent odpovědí na všechny otázky, protože si je domyslí.“

Wilson si místo odpovědi založil paže na hrudi. Zadíval se mi do očí. „Posaďte se. Musíte se rozhodnout, než vás odtud pustíme.“

Rozhodnout? Potřebovala jsem vypadnout. Potřebovala jsem vzduch a prostor, ale taky jsem potřebovala odpovědi.

Zadívala jsem se zpříma na mámu. „Zůstanu.“ Uplynula vteřina. „Jestli odejde ona.“

Chrissy spadla brada. „Bailey…“

Za normálních okolností jsem nebyla chladná ani vzteklá. Vtipkovala jsem. Byly to špatné vtipy, ale potrpěla jsem si na ně. Teď už bylo časné ráno. Útok na náš dům proběhl včera v noci. Připadalo mi to dávno. Byly 4:18 ráno, když mě vezli do nemocnice. Další dvě hodiny čekání, vyšetření. Další hodina, než mě propustili, a poslední hodinu trvalo, než mě přivezli sem.

Vtom mi došlo, proč tu jsme.

Tohle celé – všechno, co se dělo potom, co se mě pokusili unést – to celé je kvůli němu.

Tehdy jsem se podívala do kamery.

Pozoroval mě.

Vypravila jsem ze sebe: „Musíš odejít, mami.“

Odešla.

ČTYŘI

Pak už se všechno dělo simultánně.

Brightové zabzučel telefon. Kývla na parťáka a dveře se znovu otevřely.

Nevím, koho jsem čekala, že jimi vstoupí. Mohla se vracet Chrissy, nebo se otec rozhodl, že se se mnou setká osobně, ale muže, který do místnosti vešel, jsem nečekala. Pokud se dal nazvat mužem, protože vypadal jako mladíček, jako by byl jen o pár let starší než já. Ale ne. Když se nad tím zamyslím, napoprvé jsem měla pravdu. Byl to hotový muž.

Byl sexy.

Koňakově hnědé oči, vlasy skoro stejně tmavé jako já, výrazný obrys čelisti. Kolem úst měl prohlubně, díky nimž působily jeho rty velice plně a velice lákavě. Lícní kosti byly vysoké a ostře tesané. Široká a pevná ramena. Štíhlá sportovní postava.

Nebyl na něm ani gram tuku.

Dívala jsem se, a neměla jsem, ale stejně, v duchu jsem kalkulovala, a jo. Ten kluk byl parádní.

Byl uhrančivý.

A měl v sobě moc a autoritu a obojí uměl využít.

Vstoupil do té místnosti, jako by mu patřila, jako by tam byl po celou dobu, jako by mu všechno a všichni náleželi, a jen jsme o tom ještě nevěděli.

Místnost se kolem něj zmenšila.

Vzduch byl náhle nabitý elektřinou. Vstoupilo do něj víc energie.

Brightová i Wilson se napřímili, stáhli ramena dozadu.

Nebyli jediní, na koho zapůsobil.

Ten chlápek se na mě ani nedíval, avšak cítila jsem jeho pozornost. Připadalo mi, že kdybych pohnula i jen vláskem, věděl by o tom. Všechno se ve mně svíralo, protože ať byl ten chlap kdokoli, už mi bylo, jako by mě vlastnil, a to mi vadilo.

Tělo se mi rozehřívalo. Šířil se v něm oheň. V hrdle mi vyprahlo.

Připadala jsem si, jako by do mě pustili elektřinu, všechna nervová zakončení v pohotovosti, a to jen proto, že ten chlápek vstoupil do místnosti.

Pokynul oběma detektivům, kteří v odpověď kývli hlavami.

O podlahu zaskřípala židle. Cvaknutí podpatků a oba detektivové zmizeli.

Dveře se za nimi zabouchly.

Hutnost situace mě prudce zasáhla přímo do hrudní kosti a polkla jsem, abych se zbavila knedlíku, který se mi zčistajasna udělal v krku. Nebyla jsem si jistá, jestli je to dobrý, nebo ustrašený knedlík, ale byl tam.

Zůstali jsme jen já a on. Byli jsme v místnosti sami. A pak mě rovnou do čela zasáhla další skutečnost. Nebyl to můj otec, kdo mě pozoroval. Byl to tenhle chlap.

Kdo to je?

Byl na druhé straně kamery. Cítila jsem to, vlasy v týle se mi ježily. Procitlo ve mně mravenčení, projíždělo mnou, nutilo mě víc vnímat. Prostě… víc.

Nebyla jsem si jistá, jestli se mi tohle „víc“ zamlouvá.

Zadíval se na mě zpříma a já se nemohla ani pohnout.

Pak promluvil. „Jmenuju se Kashton Colello a jsem kolega vašeho otce. Ne, vaše matka o mně neví, a ano, vím, kdo jste. Vím, co vás v noci potkalo, a jsem tu, abych vám předložil dvě možnosti. Buď můžete odejít se mnou, seznámit se s otcem a sourozenci, nebo můžete zmizet spolu s matkou v programu ochrany svědků.“ Odmlčel se, jen na vteřinu. „Jít se mnou, setkat se s otcem, nebo zmizet s matkou.“ Koutek úst se mu zacukal úsměvem. „Vaše volba.“

Vteřina.

Dvě.

Zírala jsem na něj, stála jsem u stolu, zatímco on seděl a čekal, a bylo mi, jako bych dostala facku.

Trvalo mi dvě vteřiny, než mě napadla odpověď. A bylo to.

Přistoupila jsem blíž, položila dlaň na stůl, naklonila se k němu a vydechla: „Jděte. Do. Prdele.“

Dostala jsem čtyřiadvacet hodin na rozmyšlenou.

Měla jsem den a noc na rozhodnutí. Nic víc.

Pana Trhni Si Nohou Kashtona Colella moje odpověď zřejmě ani neurazila. Ve tváři se mu neprojevila žádná reakce, než kývl. „Fajn. Vaše matka je venku, čeká v SUV. Necháme vás odvézt do jednoho nedalekého hotelu. Rozhodnout se můžete zítra ráno.“

Rozhodnout.

Chtělo se mi ukázat mu prostředníček a málem jsem to i udělala. Už jsem zvedala ruku, když znovu promluvil zatraceně chladným hlasem. „Došlo i k dalším pokusům.“

Jestliže mi předtím bylo, jako bych dostala facku, tahle slova se podobala ráně pěstí. Prudké. Přímo do břicha.

Nečekal, až to zpracuju, a pokračoval pořád tak debilně chladně: „Pokusili se unést vašeho otce. Nepodařilo se jim to. Ochranka se zdvojnásobila. Přešli k vašim sourozencům. Dvakrát už moc nechybělo. Ochranka se ztrojnásobila.“ Krátká pauza. „Teď jdou po outsiderech, po těch, co nejsou pod ochranou.“ To jsem byla já. Outsider.

Outsider.

Vyvrhel.

„Toho nejmenšího dostali na deset minut.“ Vstal. „A tohle my o takových typech lidí víme. Budou to zkoušet znovu a nestojí o bývalé přítelkyně nebo bývalé milenky, takže vaše matka sice bude v bezpečí, ale vy ne. Jestli se vrátíte do Brookley, což je poklidné městečko, zkusí to znovu. Jestli odejdete se mnou, vaší matce se nemusí obrátit život vzhůru nohama. Může se tam vrátit, žít svůj život spokojeně, ale daleko od dcery, zatímco nám poskytnete čas vypátrat únosce a tuhle hrozbu zlikvidovat.“

A teď jsme mířili do hotelu.

Jela s námi dvě SUV.

Bylo to nepopsatelné.

Všechno se změnilo.

Podívala jsem se po mámě. Chrissy upírala zrak z okna, na tváři vzrušený úsměv. Když jsem vyšla k SUV, podívala se na mě, ale já jen řekla, že si promluvíme později. Možná jsem to zavrčela. Nebo zabručela. Nevím. Ještě pořád jsem byla naštvaná, takže jsem přestoupila z vlaku Otupělost do vlaku Kašlu Na To. Ať tak, nebo tak, prostě se jí zřejmě ulevilo.

Projížděli jsme centrem Chicaga, takže pořád zvedala oči a natahovala krk, aby viděla na vršky budov všude kolem nás.

Výraz v jejích očích jsem znala.

Myslela si, že už bude všechno dobré. Ze všeho nejvíc se jí ulevilo.

Žmoulala jsem ruce v klíně.

V Brookley měla práci. Večery u binga v místním spolku válečných veteránů. Tetu Sarah. Chrissy byla kmotrou mých dvou sestřenic. Měla tam mé dva strýčky. Moje prarodiče. Svou mladší sestru. Existoval tam rodinný klan a všichni měli svoje přátele, kteří byli i přáteli mé matky. Ano, existovaly problémy a rozmíšky, ale chtěla tam být.

Máma byla tvrdá. Pracovitá. Nikdy nestála o almužny, odmítala je ve sto dvou procentech případů. Vystudovala školu pro zdravotní sestry, na rok přerušila, aby mě porodila, další rok dokončila studium.

O ten rok jsem ji připravila.

Jak bych ji mohla připravit i o všechno ostatní?

„Jé!“ Popadla mě za paži a stiskla. „Bailey.“ Zajížděli jsme na hotelové parkoviště. Francois Nova. Byl to jeden z těch mrakodrapů, hotel jako z časopisu. Ještě včera by na mě možná udělal dojem.

Teď to bylo prostě naposled, co uvidím mámu.

Dočasně. Tak to ten sráč řekl. Potřebuje čas. Až bude všechno bezpečné, můžu se vrátit.

Jasně. Z toho budu vycházet. Nebudí to ve mně pocit, jako by ze mě rvali vnitřnosti.

„Jsme tady,“ řekla Chrissy, právě když se dveře po obou stranách SUV otevřely a my vystoupily.

Obklopoval nás beton setmělé parkovací rampy.

Kolem nás stálo šest strážců, většinou obrácených čelem do prostoru, ale jeden šel ke dveřím spojujícím hotel s parkovištěm. Jednou zaklepal a dveře se otevřely.

Za nimi stáli další dva strážci spolu s hotelovým zaměstnancem. Totiž dvěma zaměstnanci. Žena se jmenovkou přišpendlenou na košili, v úzké sukni a s vlasy staženými do drdolu na nás čekala. Za ní stál další zaměstnanec, nosič. Ten byl v kompletní hotelové uniformě, dokonce i včetně bílých rukavic.

Žena nás odvedla do našeho pokoje, ale nejdřív ho museli prohlédnout strážci.

Máma vstoupila a já se otočila ke strážcům. Všichni mě zezadu pozorovali, obličeje lhostejné. Poslechla jsem svůj vnitřní hlas. „Vy kluci pracujete pro něj, viďte?“ Neznala jsem uspořádání, hierarchii, ale i když byl možná vrchním šéfem můj otec, věděla jsem, že jejich šéfem je taky Sráč Kashton.

„Odpověď vám sdělím ráno a ani o vteřinu dřív.“

Pak jsem vklouzla dovnitř a vůbec jsem se sebou nebyla spokojená.

Podívala jsem se špehýrkou. Dva strážci stáli za dveřmi. Určitě měli po jednom u každého schodiště, možná i u výtahu.

Chrissy vyšla z ložnice. „Tady je to úžasné.“

Jo. To jistě. Úžasné.

Zamířila do koupelny. „Dali nám oblečení… A co je tohle?“ Zvedla jednu malou tašku, rozepnula zip. „A toaletní potřeby. Je tu skoro všechno, co potřebujeme, ale ne…“ Probírala se obsahem. „Budu potřebovat antacidové tabletky. To víno, co mám v plánu dneska večer vypít, neudělá s mým refluxem nic hezkého.“

„V hale pravděpodobně budou nějaké mít. Pak ti pro ně dojdu.“

Nemohla jsem se přimět k tomu, abych ji po zbytek dne vyslýchala.

Možná už jsem byla rozhodnutá.

Možná jsem si chtěla tenhle poslední den s mámou užít.

Nebo už jsem možná byla unavená vědomím, že zítra nás od sebe odtrhnou a že vlastně nevím, na jak dlouho to bude.

Nebo možná, čistě jen možná, jsem nechtěla poslouchat její výmluvy, proč mi celý život lhala.

Kdepak. Prostě chci den s mámou. Z toho budu vycházet.

Objednaly jsme si na pokoj oběd. Objednaly jsme si kávu. Objednaly jsme si víno.

Po večeři už jsem si potřebovala vydechnout.

Použila jsem záminku, že jí dojdu pro pilulky Tums.

Strážci mě nechtěli pustit, ale potřebovala jsem prostor. „Podívejte…“ Najednou jsem byla vyčerpaná. „Vycházím z dojmu, že tenhle hotel patří Peteru Francisovi. Mám pravdu?“

Neodpověděli. Ani tentokrát jsem odpověď nečekala.

„To znamená, že pravděpodobně máte celý hotel prošpikovaný bezpečnostními kamerami. Že pravděpodobně máte hotel obklíčený. Že každý pochybný nebo podezřelý člověk bude v tichosti, ale rychle odstraněn. Je to tak?“ Pořád žádná odpověď.

„Takže odhad rizika je patrně menší než deset procent, jestli dojdu mámě do hotelové haly pro nějaké prášky.“ Pořád žádná reakce. Jen na mě zírali.

„Šedesát procent dospělé populace trpí nějakou formou refluxu. To je asi sedm milionů lidí.“ Citovala jsem doslova z webových stránek Healthline. „Nechci si jít koupit pistoli. Máma bude dneska v noci zvracet, jestli jí nedojdu pro tumsky.“ Kašlu na to.

Vykročila jsem chodbou. „Jdu, ať už to chcete, nebo ne.“ Ale byli mi v patách a měla jsem pravdu. Na konci chodby u východu na schodiště stál strážce a právě se přemisťoval na stanoviště před pokojem, odkud jsem vyšla. Máma byla v bezpečí.

Hotelová hala byla prázdná, když jsme tam dorazili.

Na mramorové dlaždicové podlaze byl rozprostřený zlatý a červený koberec, u protější stěny červená a bílá křesla. Recepční pult měl zlatě lemované hrany a dvě oblouková schodiště vedla do prvního patra, oddělená dvěma velkými sloupy. Stejně rudozlatý koberec pokrýval i schody a první poschodí.

Hala byla malá, zato intimní a přepychová. To mě nepřekvapovalo. Samozřejmě, jestliže patří Peteru Francisovi.

Zamířila jsem k recepci, ale pak jsem uviděla na druhém konci haly malý obchůdek.

Zeptala jsem se muže u pultu: „Můžu dostat nějaké atacidové tabletky na účet mého pokoje?“

Užuž chtěl kývnout, ruce mu sjely ke klávesnici, ovšem v té chvíli se všechno zastavilo a zpomalilo. Bylo to za dnešek už podruhé, co se dělo něco podobného.

Dveře hotelu se otevřely a vstoupil do nich Sráč Kashton.

Stejně jako Brightová a Wilson se i všichni strážci vypnuli do výšky, ramena dozadu, hlavu vzhůru, ruce připlácnuté k bokům. Obsluha krámku je nevědomky napodobila. Prodavač stál rovně jako svíčka a působil jako ztělesnění profesionality, když rázně kývl hlavou. „Pane Colello.“

Kolem toho chlapa se šířilo napětí.

Nádhera. Fakt už mě nebavil.

Nepodíval se na mě, ale vnímal mě. Věděla jsem to stejně, jako jsem věděla, že mám dvě ruce. Prostě věděla.

„Je tam?“

Recepční se div nepřerazil, jak kvapně odpovídal. „Ano, pane Colello. Taky jsme přestali přijímat další hosty.“

Pane Colello. Tak ho oslovil. Já bych mu dala jinou přezdívku.

Pan Sráč.

Sráč Kokot.

A klidně bych mohla pokračovat.

„Tak jo. Děkuju.“

Stála jsem na druhém konci haly, mezi dvěma stěnami regálů, které tvořily obchůdek.

Otočil se bez zaváhání.

Upřel oči přímo do mých, nezastavil se ani nezaváhal u strážců.

To mravenčení z dřívějška se vrátilo, šířilo se ve mně, hnalo se mi vzhůru po páteři a v břiše jsem cítila žár.

Toužila jsem po něm.

A toužila jsem po něm moc, a do horoucích pekel, to mi vadilo. Vadil mi pocit, že jelikož to vím já a jemu potemněly oči, vím, že to ví i on. Koutek úst se mu zvedl. Zase se mi chtělo klít, protože přesně věděl, jak na mě působí, a připadalo mu to zábavné.

Zavalila mě úplně nová vlna ponížení.

Ještě nikdy na mě nikdo takhle nepůsobil, nikdy.

Zamířil k výtahu.

Zaplavila mě úleva, ale taky zklamání.

Jen jsem se zamračila.

Ale kdepak. Ještě jsme neskončili, protože za mnou promluvil strážce. „Madam. Musíme vyklidit halu.“

Což znamenalo, že jsem taky směřovala do výtahu.

On šel přede mnou. Skoro jako by byl živoucí zbraň. Měl v sobě vrozený atletický půvab.

Došla jsem k němu, pak jsem couvla o krok za něj.

Bylo to malicherné. Připadalo mi, že každý ví, proč to dělám, ale stejně jsem to udělala.

Nestála jsem po jeho boku. Po jeho boku něco znamenalo, jako bych se chtěla angažovat, jako bych mu byla rovna. Za ním znamenalo něco úplně jiného, jako bych mu byla podřízená, jako by byl šéf a já jen jeden z jeho zaměstnanců.

Takže jsem stála za ním a stranou. Nechtěla jsem se angažovat, ovšem taky jsem se nepodřizovala.

A on to pochopil.

Ústa se mu zvlnila ještě víc.

Dveře výtahu se s cinknutím otevřely.

Nastoupil, uhnul ke straně a už na mě upíral oči.

Sledoval, jak nastupuju vedle něj, a zvedl hlavu ke strážcům. „Zůstaňte. Pošlu výtah dolů.“

„To sakra ne.“ Začala jsem vystupovat, ale chytil mě za zápěstí.

Projel mnou elektrický výboj.

Zatáhl mě zpátky do kabiny a pak mnou škubl k sobě.

„Co to děláte?“

Jen co se dveře zavřely, pustil mě a poodstoupil, aby se opřel zády o stěnu. Znovu se ušklíbl, nespouštěl oči z mých rtů. „Nejsem tady kvůli vám. Jen klid.“

Sevřela jsem ústa. „Vy se uklidněte.“

Uculení se změnilo v široký úsměv. „Vy jste ale drzá.“

Odvrátila jsem pohled a snažila se ignorovat inferno, které ve mně rozpoutal jeho dotek.

PĚT

„Vy jste vedoucí týmu?“

Neměla jsem zdání, proč jsem to vyhrkla. Taky jsem vnímala, že stiskl tlačítko ke střešní nástavbě.

Přimhouřil oči a ustoupil stranou. Sklonil hlavu, pořád ze mě nespouštěl zrak.

Čekala jsem.

A pořád nic.

„To je vtip. Většina IT startupů už nemá vzestupnou hierarchii. Chlápkovi, co velí, se teď říká ‚vedoucí týmu‘. Vedete tým. Je to tak?“

Byla to urážka. Neměl nic společného s rovností a pozitivním pracovním prostředím, které teď frčelo v IT odděleních.

A já byla pasivně agresivní.

Bylo mi to jedno.

„Proč jste byla v hale?“

Ty oči se nedaly zvládnout. Pořád obrácená čelem dopředu jsem se opřela ramenem o stěnu výtahu na druhé straně.

„Antacida pro mámu.“

„Musela jste jít matce pro tumsky?“

Byla jsem naštvaná a on byl po ruce a neměla jsem ho ráda a snažila jsem se ignorovat opačnou reakci svého těla, takže jsem se na místě rozhodla vylít si frustraci na něm.

Otočila jsem se tváří k němu. „Kdo jste? Doopravdy.“

Koutek úst mu zacukal slabým pousmáním, když se opřel ramenem o zadní stěnu výtahu. Byl úplně otočený čelem ke mně. „Já myslel, že jsem vedoucí týmu?“

Bavilo ho to.

Nemělo by.

Tím se to ještě zhoršilo.

„Vím, že nejste vedoucí týmu. Řekl jste, že jste kolega mého ot… Petera. Jste někde nahoře v mocenském řetězci, ale jako kdo? Šéf ochranky?“

Sevřel rty, ale pořád jsem cítila, že se snaží nesmát.

„Vyšší funkce u ochranky?“

Promnul si rukou bradu.

Celou dobu jsem sledovala jeho ruku, a to jsem neměla.

V ústech mi vyschlo.

„Jsem svého druhu konzultant vašeho otce.“

„Konzultujete pro něj? S ním? O něm?“

Do očí mu vstoupil nechápavý výraz, když mě pozoroval skoro stejně soustředěně, jako já vyslýchala jeho. „Co to děláte, Bailey?“

Sakra. Při tom, jak vyslovil mé jméno, se mi rozproudila krev.

Uhnula jsem pohledem.

Blížili jsme se k nejvyššímu patru a já začala slyšet hudbu. Sílila a sílila, čím víc jsme se blížili, až jsme byli vzdáleni jen pár pater, a ať říkal cokoli, už jsem nerozeznávala jeho slova.

Zastavili jsme nahoře a já slyšela jen basy a zvuk kočky, vřískající zas a znova to samé slovo.

Výtah se otevřel a bylo to ještě horší.

Podíval se na mě. Žádné na shledanou. Ani zamávání.

Ba ani úšklebek.

Tak tedy.

Prostě vystoupil a vykročil vpřed.

Nebyla tam žádná chodba. Dveře výtahu vedly rovnou do pokoje.

Nemohla jsem se ubránit. Stiskla jsem tlačítko, aby dveře výtahu zůstaly otevřené, a civěla jsem jako zvědavý vlezlý špeh. Přitisknutá k panelové stěně jsem vystrčila hlavu, jen natolik, abych viděla jedním okem.

Mířil k hlavní místnosti a přitom znovu vybuchla hlasitá hudba, jako by se otevřely dveře někam dál dovnitř. Nějaký chlápek minul Kashtona cestou na opačnou stranu místnosti. Do půl těla nahý. Šlachovitý jako Kash, ale hubenější, džíny z něj napůl padaly. Měl tmavě blond vlasy, které vypadaly jako mastné, natužené do vysokých bodlin, a když míjel Kashtona, plácl ho po rameni. Sotva vzhlédl, dokud nezmizel z dohledu, a pak zacouval. Pomalu. Krůček za krůčkem. Tentokrát žádná ležérní chůze, dokud nestál těsně před Kashtonem… a zíral přímo na mě.

Narazila jsem do stěny, právě když se otočil i Kashton, a pustila jsem tlačítko.

Věděla jsem, koho jsem právě viděla. Svého nevlastního bratra z Peterova prvního manželství.

Matt Francis byl na stránkách bulváru téměř pravidelným hostem. Údajný dědic impéria Petera Francise. Říkalo se, že ho kyberbezpečnost nezajímá, stejně tak nic, co má něco společného s počítači. Trpěla jsem za svůj idol, doslova trpěla, když jsem si to v nějakém článku přečetla poprvé. Který syn geniálního miliardáře by nechtěl mít nic společného s otcovou firmou? Bylo to rouhačství.

K jeho zájmům patřily mejdany, fotografování s modelkami a další mejdany. Poslední skandál mu přinesl obrovské odhalení na velice populárním bulvárním webu Camille Story. Tu holku vzali na všechny večírky bohatých a slavných, ona je pomlouvala a jaksi zůstávala v jejich okruhu.

Poslední článek o něm jsem postřehla jen proto, že mi poslední spolubydlící poslala link s předmětem zprávy: „VÍM, ŽE MILUJEŠ JEHO TÁTU! ČTI A PLAČ!“

Právě jsem se po promoci odstěhovala zpátky domů a chtělo se mi o něm číst. Měl autonehodu při útěku před paparazzi. Když jsem stránky opouštěla, záviděla jsem mu. Byla to divná reakce. Tehdy jsem si to přiznala a v duchu jsem se ptala, proč závidím tomu bohatému klukovi jeho výboje, ale pak jsem to pustila z hlavy a šla dělat špagety pro mámu, až se vrátí z práce.

Když jsem dojela do svého patra, žaludek mi poskakoval na všechny strany.

Dokonce i ruka se mi třásla.

Tam, když jsem otevírala dveře výtahu, jsem se vzpamatovala.

Zapomněla jsem na tumsky.

ŠEST

Když jsem se vrátila podruhé, tentokrát už s tumskami v ruce, přehrabovala se Chrissy v minibaru. Na stole se vršila hromada miniaturních lahviček alkoholu spolu s čokoládovými tyčinkami, cucavými bonbony a pytlíky chipsů. Vykoukla, na sobě župan, nohy bosé a vlasy zabalené do ručníku.

„Ahoj, zlato!“ Uviděla, že nesu tumsky. „Skvělé! Máš je.“

Posbírala do náruče všechno jídlo a alkohol a vykročila do koupelny. Vana se plnila, bublinky skoro přetékaly. Rozložila si vedle ní hromadu ručníků a všechny sladkosti a alkohol nakladla na víko toalety.

„Co to děláš?“ zastavila jsem se ve dveřích.

Zkusila vodu, pak odložila župan. Doslova. Rozvázala si pásek, natáhla paže za sebe a vystoupila ze županu. Spadl na podlahu za ní.

„Mami!“

Odvrátila jsem se.

„Nemusím tě vidět nahou. Nikdo nepotřebuje vidět rodiče bez oblečení.“

Jen se zasmála a uslyšela jsem šplouchání vody. „Připravovala jsem se na koupel. Jak bych to mohla nevyužít? Víš, kolik hotelů má vanu na nožičkách? Pokud vím, žádný. Je to náramná vzácnost a ááách, je to moc příjemné. Prokaž mi službu, drahoušku.“

„Jsi zakrytá bublinkami? Můžu se dívat?“

Zasmála se. „Mám stejné části těla jako ty, jen jinou velikost. Každá žena si zaslouží ocenit. Kdybychom vypadaly všechny stejně, nebyla by v životě žádná zábava.“

„Vážně, Chrissy.“

Tohle nebyla žádná dovolená, ale po celém mém předchozím slovním výpadu jí to tak připadalo. No, k čertu s tím. Vzala jsem si jednu lahvičku vína a usedla na zem vedle vany.

Už jsem nevěděla, kolik je hodin, ale popíjení dávalo největší smysl.

Chrissy se na mě usmála, hlavu těsně nad bublinkami a víno v ruce. „Na zdraví, zlato.“

Ano. Na zdraví. Připily jsme si navzájem.

Usrkla vína, pak sáhla po čokoládové tyčince. „Posluž si. Vydrancovala jsem to všechno.“

Žaludek jsem měla metaforicky řečeno až u země. „Mami, musíme si promluvit o tom, co se stalo.“ Nejvyšší čas.

„Aha.“ Mávla rukou. „Teď ne.“ Dopila víno, uvelebila se a zavřela oči. „Vím, že co se stalo, bylo traumatizující, ale jsi v bezpečí a…“ Hlas jí trochu selhal. „Vážně chceš dnes večer probírat všechny ty ošklivé věci? Jsme tady v náruči luxusu.“

„Mami.“

Znovu otevřela oči. Sevřela rty. „Tak jo.“ Kývla, napřímila se, trochu vody vyšplíchlo přes okraj vany a zmáčelo mi nohy. „Tak jo. Máš pravdu. Určitě máš milion otázek…“

Ještě než domluvila, spustila jsem. „Jak?“

Trochu se zakuckala, pak jí na rtech vytanul vědoucí úsměv. „Bailey. Jestli ještě nevíš, jak se dělají děti, tak…“

„Mami.“ Nepobavilo mě to. Dala jsem jí to najevo.

Zasmála se. „Tak jo. Dost škádlení. Podej mi další vínečko. Ty lahvičky nejsou dost velké.“

Popadla jsem jednu, která stála na okraji toalety, a předala ji. Místo aby ji vzala, čapla mě za zápěstí a zatahala.

„Á!“

Předtím jsem klečela, abych jí podala víno, a v té pozici jsem narazila bokem do vany, načež mě celou stáhla k sobě do koupele.

„Chrissy!“

Smála se. Voda se rozlévala všude.

„Ale no tak. Vykoupeme se spolu. Ty a já. Matka a dcera.“

Její komentář jsem ignorovala. Někdy byla máma. Jindy byla dítě. Taky jsem obvykle přepínala, až na to, že se ode mě nikdy nečekalo, že budu rodič. To byla její práce.

Zvedla jsem se. Polovina vody už byla na podlaze. „Kdo je teď v našem vztahu dítě?“

„No samozřejmě já. Tedy nemozkovna.“

Vylezla jsem z vany. Kalhoty naskrz mokré. „Jsem úplně promáčená.“

Mávla rukou, paži pokrytou bublinkami. „Obleč si župan. Peter vždycky uměl všechno skvěle naplánovat pro všechny outsidery – to je jeho výraz, ne můj.“

Zčistajasna jsem vystřízlivěla.

Nebylo to tím, že řekla outsideři, i když to zabolelo. Bylo to tím, jak vyslovila Peterovo jméno.

Vyslovila ho poprvé, jako by ho znala. Bylo to okénko do časů, jaké bývaly, než mě zplodili. Dychtila jsem slyšet víc. Potřebovala jsem slyšet víc, ale udělala jsem, co mi doporučila. Shodila jsem ze sebe mokré kalhoty a tričko, navlékla si župan a pak se zbavila všeho ostatního.

Právě jsem mířila zpátky do koupelny, když se ozvalo tiché zaklepání na dveře.

Za nimi stál strážce. „Vůz bude dole v šest ráno.“

V šest ráno.

Bylo ještě brzy, ale v hrdle mě pálilo a času nebyl dostatek.

Zdaleka ne dost času.

Polehávaly jsme na pohovce.

Matka už zlikvidovala polovinu obsahu minibaru a teď sténala a třela si břicho. „Momentálně mám sice bolesti, ale téhle noci nebudu litovat. Ani za mák.“ Culila se a pozorovala mě. „A co ty?“ Do očí se jí vetřel ustaraný výraz. „Všimla jsem si, že ses za celou noc skoro ani nedotkla jídla ani pití. Jsi v pořádku?“

Teď. Musí to být teď.

Blížila se jedenáctá a věděla jsem, že matka do hodiny usne.

Posadila jsem se a přitáhla si do klína polštář. Působil jako malá ochrana před tím, co přijde.

„Musím vědět všechno, mami.“

„Bailey.“ Vzdychla. „Co kdybychom si nechaly tenhle rozhovor na zítra? Cestou zpátky do domu si můžeme dát kávu a všechno probrat u Carly.“

„Proč u Carly?“ Byla to spolupracovnice, sousedka a to nejbližší, co by se dalo označit jako mámina nejlepší kamarádka.

„Předpokládám, že dům je ještě poškozený.“ Zvolna se napřímila a pak vstala a začala uklízet.

Teď bude uklízet?

Zamračila se na krabici od pizzy. „Nedáš si ji k snídani?“

Zavrtěla jsem hlavou.

Otočila se ke dveřím. „Mohla bych pár posledních kousků nabídnout těm strážným venku. Určitě mají hlad.“ Taková byla moje matka.

Otálela a zdržovala. Dokonce i uhýbala. Přihoďme trochu deflexe, když už jsme u toho. To bylo moje nové oblíbené slovo.