Bezceler

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Erik Decimus

Bezceler – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Věnováno Sofii, Richardovi a Dominice Theotopokulos

VŠEM, KTEŘÍ VĚŘÍ, MILUJÍ A NENÁVIDÍ

Neříkej to žalostné

slovo NEPROMINU!

Vrať mi v chuti nerostné

krev, tělo a hlínu.

Kolik dveří otevřela,

kolik našla kostlivců,

kam položila zbylá těla

ještě živých šťastlivců?

Kolik je komnat třináctých,

kolik vzdechů zazděných,

kolik je chvil vypjatých,

kdo opíral se o stěny?

Kdo je šmírákem

starého domu,

kdo koho vzal hákem,

kdo dluží a komu?

Neříkej to žalostné

slovo NEPROMINU!

Vrať mi v chuti nerostné

krev, tělo a hlínu.

KDE JE ODVAHA, TAM JE LÁSKA

Vášeň je droga, kterou nám podloudný dealer na ulici šlehnul, aniž bychom platili předem.

Platit budeme později, anebo taky ne. V tuto chvíli nevíme. Tak nějak vůbec nic nevíme.

Rozum je rozum, a ne vždy tvoří s citem harmonický celek. Někdy se s ním dost zuřivě hádá.

Cit je ale úplně jiná kategorie než obě předešlé. Nebo ne?

Možná za to zmatení pojmů a dojmů mohou všechna ta osudová dramata.

Zapomíná se na jednu věc. Velká dramata o lásce většinou o lásce vůbec nejsou.

Romeo a Julie se za ten krátký čas nemohli dostat dál než k zamilovanosti. Tristan a Isolda jakbysmet.

V reálném světě může období zamilovanosti kvést i tři roky. Ve vztazích navázaných v pozdějším věku se milenci snaží na romantické fázi trvat tak dlouho, jak jen je v jejich silách. Lidé, kteří se milují na dálku, počítají čas také jinak.

Ale pro nás smrtelníky musí po období zamilovanosti nutně přijít stínový krok. A čím dříve ho uděláme, tím dříve přijde láska.

Do této chvíle byla milovaná žena andělem. Stínový krok způsobí, že se v očích muže stává přímo ďáblem. Projektuje si do ní všechny špatné vlastnosti světa. A měl-li třeba složitý vztah s matkou, matku v ženě uvidí.

Žena je na tom stejně. Do této chvíle bylo jedno, zda se její milý dloubal v nose nebo nahlas prděl nebo byl v jakémkoliv ohledu úplně marnej. Ať dělal, co dělal, ať nic nedělal, byl v jejích očích king. To je ale v určitém momentu pryč.

Pokud se podaří stínový krok překonat, došlápnout dál, přijmout s tím dobrým i to špatné, pochopit, že člověk není napůl shnilé a napůl zdravé ovoce, ale všechno dohromady, potom… potom může přijít láska.

A zatímco zamilovanost je slepá, láska vidí hodně dobře!

Se zamilovaností je to stejné jako s příbuznými. Nevybíráme si ji. Prostě na nás skočí, jednoduše se nám stane. Často proti naší vůli.

Ale láska? To je těžce a dlouho a záměrně dobývaná surovina. Vzácná surovina.

Už druhého nemilujeme proto, že nevidíme jeho chyby. Milujeme ho i s nimi. Přijetí je bezpodmínečné.

V zamilovanosti byla erotika samozřejmá, i když se ten druhý naložil do syrečků. V lásce je erotika přítomna, přestože se naložil do syrečků.

Asi není třeba zrovna přes syrečky testovat, jak si stojíme.

Protože o stání zase tolik nejde. Jde o ten krok.

Stínový krok po nás totiž chce něco mnohem, ale mnohem těžšího, než je bezpodmínečné přijetí druhého.

Chce po nás, abychom nejdříve bezpodmínečně přijali sami sebe.

Se všemi odlomenými, poškozenými a zraněnými kousky.

Se vším, co bolelo tak moc, že jsme to museli popřít.

Se vším zlým, co nám druzí udělali, a se vším zlým, co jsme udělali my.

Vytáhnout na světlo i černé kamínky životní mozaiky, to není nic pro sraby.

Ale bez toho milovat nelze.

Protože jen tam, kde je odvaha, je i láska.

NESMRTELNÁ TETA

Někdo si to možná bude pamatovat. V devadesátkách, kdy se otevřely všechny možnosti i nemožnosti, vzniklo mnoho filmů o síle lidské myšlenky, bylo napsáno mnoho knih na téma JAK SI PŘÁT, aby se přání plnila. Zdánlivě to začalo Tajemstvím, ale na úplném počátku je učení hermetiků, které autorka umně použila. A protože věděla, že lidé už nejsou zvyklí číst, Tajemství představila nejdříve jako film. Film, ve kterém polopaticky vysvětluje, co máte dělat, aby se vám dařilo.

Nemyslím to ironicky, naopak, tleskám jí. Vrátila lidi ke čtení a ostatní autory zabalila do trenek. Začaly se točit podobné filmy o síle lidské myšlenky. Rychlejší než myšlenka je pocit. To, co pocítíme při konfrontaci s čímkoliv a kýmkoliv, je více autentické než následná práce rozumu, který bude ten pocit korigovat a dávat do latě.

Tak vznikl nejdříve americký, později i český experiment podaný formou hraného dokumentu. Vycházel z následujícího předpokladu: Když si bude alespoň šest procent diváků přát to samé, věci se dají do pohybu. Platforma byla u zahraniční i české produkce stejná.

Úspěšný, mladý a krásný muž, který má nádhernou ženu, roztomilé dítě a na obrovské zahradě u obrovského domu bazén ve tvaru laguny, leží po autonehodě v kómatu. Moderátor a jakási vědma ve studiu vyzývají diváky, aby všichni společně mysleli na mužovo uzdravení. Protože pokud všichni spojí tuto myšlenkovou energii, ta se nutně zhmotní. Odpočítají čas a odstartují tuhle bombu.

A co myslíte? Bomba dopadla? Nebo se nic nestalo?

Dopadla a stalo. Ten muž, přestože byl stabilizovaný, během pár minut zemřel. Že se ti lidé dostatečně nesoustředili? Naopak! Soustředili se velmi a jejich pocity, za kterými následovaly myšlenky, byly silné.

Všichni ti dobří lidé mu přáli smrt. A ne, nebyli zlí. Byli posedlí závistí. Jejich řídící myšlenkou nebyla myšlenka lásky a podpory. Nemohla být, protože myšlenky následují až za pocity. A tím hlavním a naprosto určujícím pocitem byla závist.

Dokument byl hraný, ale síla závisti a nenávisti je fenoménem neporazitelným. Ať už je za tím synchronicita, nebo něco jiného, pokud určitým směrem myslí více lidí, věci se dávají do pohybu. Proto v rozvrácených zemích vítězí radikálové. Proto nastupují nelidské režimy. Proto si z rozhádaných občanů může každý politik udělat schůdky, po kterých vystoupá ke svému trůnu. Závist to byla, kdo rozdělil Čechy a Slováky. Je to závist, kdo dnes v mrňavé zemičce rozděluje Čechy a Moravany. Je to závist, která rozvrací přátelství a sounáležitost. A je to závist, která se pokaždé vrací ke svému zdroji, který se nakonec utopí ve vlastní žluči.

Jedné mé tetě, která stále marodila se žlučníkem, přestože byla chodící reklamou na zdravý životní styl, řekl kdysi lékař: „No jo, paninko, žlučník vám neonemocněl z toho, co žerete. Váš žlučník zařval na to, co žere vás.“

Bylo to dávno předtím, než se začalo mluvit o psychosomatickém původu každého onemocnění. Dávno předtím, než se do hry začala vracet celostní medicína. Všechno se stále mění, myšlenky mění svou frekvenci. Možná to zní jako zázrak, ale teta šla do sebe. Fakt, že se její zdraví změnilo, stejně jako celý život, už zázrakem není. Protože povaha a osud jsou spojenými nádobami. A změna povahy vede ke změně osudu.

Povaha českého národa to nemá tak lehké. Byla nejen desetiletí, ale celá staletí mrzačena. Všechno dobré bylo vytloukáno nájezdníky, uchvatiteli a okupanty. České srdce bylo rváno na kusy. A není divu, že je i dnes naplněno černou tekutinou.

Já ale věřím, že Češi jsou elfové. Elfové, které Sauron pochytal, aby je v Mordoru mohl mučit a mrzačit tak dlouho, dokud z nich neudělal skřety. Sauron nepochytal všechny. V jeho době neexistoval Neuralink a technologie. Kdyby je měl k dispozici, těžko říct, jak by se vše vyvíjelo. Ale i kdybychom nebyli lidé nebo elfové, i kdybychom byli jen hobiti. Milovali bychom svůj Kraj a své hobití nory, své blízké a přírodu. A jakkoliv hobiti nebyli nikdy žádní bojovníci, dokázali překvapit. Nevytáhli meč, ale uměli to s prakem. Používali inteligenci a drželi od svých dveří manipulátory i obchodníky s horkou vodou. Bylo v nich víc, než si sami mysleli.

Myšlenky totiž často lžou. Pocity nikdy. Je dobré věnovat jim pozornost. A nepodceňovat úskoky závisti – pocitu, který dříve či později sežere své nositele. Pocitu, který nikdy nepřinesl nikomu nic dobrého. A nestane se tak ani v budoucnosti.

LORETTA ZELENÁ A ANNA MODRÁ

Máma je jen jedna. Babičky dvě. A prababičky čtyři. Praprababiček je osm.

Všimli jste si, že pradědečků je tak nějak pomálu? Muži jejich generace procházeli v životě mnohými útrapami. Jejich ženy také. A na rozdíl od nich nějakým kouzlem přežily. Ale já dobře vím, co je za tím. Je za tím neuvěřitelná vůle k životu. Jedna PRA a jedna PRAPRA mě naučily dvě důležité věci. Tou první je, že žena je nejsilnější tvor planety. A je třeba se s tím smířit. K té druhé věci se ještě dostanu.

Přežily navždy. Přežily ve svých dětech, vnoučatech, pravnoučatech. Přežily nejen v DNA, ale především ve vzpomínkách a v srdcích.

Loretta a Anna. Každá z jiné strany rodinné linie. Každá z jiného období.

Ta jedna měla v žilách irskou a italskou krev, budu ji tedy nazývat Lorettou Zelenou.

Druhá měla v žilách krev modrou, budu jí říkat Anna Modrá.

Zajímavé je, že statkářka a venkovanka Loretta vypadala jako aristokratka, v mládí takřka éterická, ve stáří jako věchýtek. Její kůže bez jediného gramu tuku doslova šustila a skládala se do mnoha vrásek.

Anna s modrou krví zase vypadala jako statná selka „krev a mlíko“, ve stáří bez jediné vrásky, bez jediné žilky. S hustými vlasy a až do konce života s vlastními zuby. Nepotřebovala lékaře, ale oni se na ni stejně chodili dívat jako na přírodní úkaz.

Její život, její vzpoura proti rodičům, její manželství, její deníky – to všechno by vydalo na román. Nikdo ho ale nenapíše, protože Anna by si to s ním přišla vyřídit i z hrobu. Její příběh je jen její.

Loretta zůstala dlouho neprovdána, protože její rodiče jí také hodně mluvili do života. A ona byla poslušná dcera. Ne proto, že musela, ale proto, že chtěla. Když jí do života mluvit přestali, bylo jí bezmála čtyřicet let. V té době stála pevně na vlastních nohách, ovšem byla podle měřítek tehdejší doby již beznadějnou starou pannou.

A teď se dostávám k tomu, co měly Loretta i Anna společného. Obě dvě měly obrovskou žízeň po životě, nezlomnou vůli a pevné jádro.

Pocházely z naprosto rozdílného prostředí a byly každá jiná navenek i uvnitř. Přesto obě dvě svým dětem, vnoučatům, a nakonec i pravnoučatům a prapravnoučatům vtloukaly do hlavy tu druhou nejdůležitější věc: Nikdy se nestarej, co si druzí myslí, a už vůbec ne o to, co říkají. Protože to, co si lidé myslí, je jedna věc, co říkají, je věc druhá, a jak konají, je věc třetí. A proč to všechno dělají, je věc další. Anna později ještě říkávala: Psi štěkají, ale karavana jede dál.

Loretta tento přístup uplatnila do důsledku. Přestože se stala terčem řečí a pomluv, vzala si o jedenáct let mladšího manžela.

Drbny se sešly na všech rozích a už to jelo: „Je s ní jen kvůli majetku. A ona mu ani děti nedá! Jednoho dne ji bude, chudák, pohřbívat!“

Nebyl s ní kvůli majetku. Měl dost vlastního. Nepohřbíval on ji, ale ona jeho. Loretta přežila manžela o rovných dvanáct let.

A děti? Stihla jich jedenáct. Všechny zdravé. Drbny jsou ovšem drbny, tak se jim to pravděpodobně nezdálo dost.

To už se Loretta nedozvěděla. Nechala je daleko za sebou. Ony pravděpodobně zůstaly trčet na tom jednom místě. Jako všichni, kteří namísto toho, aby obdělávali vlastní zahrádku, nakukují přes plot k sousedům. Ona šla dál.

Kdyby těsně před stovkou nepřeskakovala hluboký příkop, byla by tady pravděpodobně navždy.

Zlomenina krčku a následný zápal plic je pekelnou kombinací u takřka stoleté ženy.

Ona ale nevěděla, kolik je jí let. Nestarala se o to, co se říká. Ani o to, co říká její biologický věk nebo zápis v matrice. Neměla na to čas. Musela žít. Byla sempre verde. Stále zelená.

Nevím, co by si myslela o virtuální realitě na sítích, kde každý hodnotí každého, kde má na všechno názor i člověk bez názoru, kde se udílejí nevyžádané rady, kde se na dálku kamarádí i nenávidí, kde se soudí i odsuzuje a pomlouvá.

Vlastně to vím. Vím, co by si o tom všem myslela. NIC. Naprosto nic. Nikdy nesoudila ani nehodnotila.

Je jednou provždy dychtivou malou holkou, která běží po louce. A copy za ní vlají.

ČUBOU DO HAMBURKU

Když rodič chová své novorozené dítě, vidí boží plán a dokonalost. Vidí bytost, která ještě před chvílí čerpala moudrost vesmíru a ví všechno to, co postupně začne zapomínat, aby se mohla učit věci, které vyžaduje náš svět, naše civilizace. Děje se s ním neuvěřitelná spousta věcí, zatímco zdánlivě jen pije, čůrá, kadí a prdí. A nad ním se vznáší okouzlený rodič jako ve snu, přestože nastaly časy bdění. Bdění, které možná časem změní podobu, ale už nikdy nepřejde do hlubokého spánku bezstarostných let. A když se spánek dostaví, zjistíte, že v koutě vaší ložnice spí ještě jeden stočený tvor, který ve vaší domácnosti do té doby nebydlel. Strach. Člověk udělá všechno pro to, aby ho nevzbudil a nerozdráždil.

V dětství jsme ho neznali. Jako puberťáci jsme se mu vysmívali, zatímco už na nás z kouta mžoural. Jako dospělí jsme ho měli jakžtakž pod kontrolou. Jako rodiče už ho pod kontrolou nemáme, ale můžeme s ním uzavřít dohodu. Dealujeme s ním, jak se dá. Příroda nám pomáhá, přestože to tak vůbec nevypadá. Všem rodičům na světě se zdají strašné sny. Je to nutné a ozdravné. Ve spánku se tak odbourává stres, přestože po takových nočních můrách si připadáme jako po flámu. S tím rozdílem, že po flámu se můžeme vyspat, slupnout aspirin a je nám hej. Rodič se z toho nevyspí, už navždycky je jeho pohoda závislá na pohodě dětí, takže je mu někdy hej a někdy ouvej.

Ale existují tací, kteří jako by nebyli ze stejné materie. Můj táta určitě nebyl ze stejného těsta jako já. On byl řekněme tvrdé vánoční cukroví v únoru, zatímco já jsem štrúdl z rozpadajícího se těsta. Takový štrúdl nám babička dala na cestu do Itálie, když mi bylo šest. Poslední léto před nástupem do školy.

Slunný jih na Majori. Jiskřivé moře a ve vzduchu tolik vůní, že nevím, jak je popsat. Na břehu k dovršení té idyly stojí stařičká oprýskaná loďka. Hned první ráno mě k té loďce táta bere s tím, že si vyjedeme, dokud máma spí. Můj táta, bůh mého dětství, krásný jako bůh řecký, kráčí v miniaturních plavkách k loďce a já mažu za ním. Břeh zůstává tak daleko, že už k němu nedohlédnu. Konečně z mámina dosahu, je to jako sen o prázdninách a o dobrodružství.

Stane se to tak rychle, že není čas na jediný pocit, natož myšlenku. Loďka se jen lehce zakymácí, když mě táta hází do vody. Do té nepředstavitelné hloubky. „Plav! Plav, nebo se utopíš! Slyšíš?“

No já slyším, ale nedbám, protože mám v tu chvíli svých starostí dost. Moře je ale milosrdné, dokáže nadnášet i nešikovná těla. Plavu. Stylem čubou do Hamburku, ale plavu, nakonec už jen splývám.

Táta mi podává veslo, kterého se chytnu, přestože si myslím, že na to už nemám sílu.

„A je to. Člověk si to musí s tou vodou vyříkat.“ Táta je evidentně spokojen se svými trenérskými dovednostmi. A úplně slyším, jak v tuhle chvíli si mnoho lidí pomyslí: No aby ses neposral. Takhle nás učili plavat taky. Co jako?

Nic. Nejde totiž o vodu, ale o tu vodní poušť, kdy člověk nedohlédne břehu. A vlastně ani o ni ne. Jde o lekci, která už navždy bude definovat, jak se k určitým věcem stavíte, a dost možná bude definovat vás jako takové. Neproběhla totiž lekce plavání, ale lekce mnohem důležitější, na kterou by si ovšem měl každý nějaký čas počkat. Je zbytečné zjišťovat ve věku šesti let, že

PŘES PALUBU TĚ HODÍ

JEN TEN, KDO JE S TEBOU NA JEDNÉ LODI.

Tak to bychom měli tu hořkou pilulku, to hnusný antibiotikum. Ale znáte to, jakmile nám život dá tuhle medicínu, okamžitě přispěchá s nějakým potravinovým doplňkem. Nebo s nějakou sladkostí, lízátkem na nervy. Mně na té špejli přinesl napíchnutou víru. Jak se ztrácela důvěra v nejbližšího člověka, v boha mého dětství, přicházela víra v něco většího a silnějšího. V Boha opravdového.

Důvěru nahradila sebedůvěra. A kdyby mě tak nesraly motivační knížky, dalo by se to sepsat asi takhle:

To, že nevidíte břeh, neznamená, že tam není.

Panika nepomůže.

Jste silnější, než jste si mysleli, a vaše čuba do Hamburku má v sobě cosi prazákladního, něco, co vám potvrdí každý pes, který také plave, aniž by se to musel učit.

Už nikdy vás nikdo nepřekvapí tak moc, aby vás to utopilo na lžíci vody. Jste přece ostřílenej mořskej vlk a víte, že SLZY JSOU SLANÝ JAKO MOŘE A UŽITEČNÝ, KDYŽ MÁTE HOŘE. To se mi to hezky rýmuje! Z toho by tátu kleplo!

Statečné není nemít strach, statečné je umět s ním vyjednávat.

Ale já motivační knížky nesnáším a se strachem to neumím dodnes. Svým dětem dávám vesty, přestože plavou lépe než já. Neustále jim funím za krk, přestože o to nestojí. A kdyby to zákon dovoloval, zamknu je do nedobytné plně vybavené bastily, která má vyřešeno samozásobování a vlastní přívod vody.

Lavíruju. A dealuju se strachem, jako to dělají rodiče na celém světě.

Je zajímavé, že v těžkých chvílích je strach jako voják stojící v koutě v pozoru a ani nedutá, aby neovlivnil průběh operace. Ale neříká mi „pane.“ Doufám, že tak neříkám ani já jemu.

Na tátu se nezlobím, dělal, co mohl a musel. Empatie nebyla v jeho krvi. Zato tam byla odvaha, inteligence, schopnost postarat se o rodinu za všech okolností. A nepředvídatelnost. To ale není vůbec špatné, protože život je nepředvídatelný. Lidé jsou nepředvídatelní. A je dobré s tím počítat.

Pokud u toho člověk zvládne nevzbudit v dětech malověrnost a nepřenášet na ně vlastní strachy, udělal, co mohl. Nesdílím tátovo přesvědčení o blahodárnosti léčby šokem. Naopak, věřím, že mladý stromek se musí chránit a opatrovat, a čím déle jej chráníme a opatrujeme, tím silnější bude mít kořeny, tím rovnější bude kmen a tím košatější bude koruna. Pokud nezklameme dětskou důvěru, vyrostou z potomků rovní lidé, a ne vykořenění neurotici.

I já se snažím nebýt neurotikem. Od svých úzkostí plavu pryč tak rychle, jak dokážu.

Čubou do Hamburku.

PUMA A ZAJÍC

Jsou ženy, o kterých víte, že vstoupily do vaší zóny, aniž byste je zahlédli koutkem oka. Je jedno, jak vypadají, kolik jim je let, jak jsou oblečené. Prostě mají NĚCO. Něco na nich je, přestože na nich zdánlivě není nic.

Takové ženy ale nepotkával. Potkával ženy s umělými nehty, s našitými vlasy, které na něho mrkaly umělými řasami. Většinou mladé dívky, u kterých si kladl stále dokola otázku, proč ze sebe dělají Frankensteinova monstra, když nemusí. A často si představoval, co všechno se za tak dlouhými umělými nehty drží. Při těch představách mu doslova slézaly nehty vlastní. Jako lékař měl jasnou představu, která se mu vracela pokaždé, když si on sám před operací drbal ruce kartáčem a dezinfekcí. Kamarádi se mu smáli, proč všechno tolik řeší. Měli svou vlastní teorii a věřili, že každá taková ozdůbka na ženském těle není jen známkou ženské marnivosti, ale především pozvánkou k flirtu a vyhlášením dostupnosti. Mužské myšlení je často lineární, proto závěry byly rychlé a přímočaré. A život jednoduchý. V práci potkával své kolegyně, které sice měly nehty hygienicky v pořádku a nevypadaly jako ozdobený vánoční stromek, neorientovaly se na svou marnivou stránku, ale neorientovaly se ani na něho. Měly jasnou představu o svém životě a své kariéře. Vlastně v pořadí opačném – o kariéře a životě. Nebyly nedostupné, protože on byl koneckonců pohledný muž. Kamarádi mu mnohokrát dali najevo, že má karty rozdány skvěle. A jeho život shledávali dobrým a nekomplikovaným. Stejně nekomplikované bylo jeho setkání s Pumou. Vlastně BYLO a NEBYLO…

Pumu nepotkal na lovu. Potkal ji v šatně, do které si přišel odložit kabát. Stála na druhé straně pultu. Šatnářka. Pro nezúčastněné oko nebyla ničím zvláštní. Ale nebyla ani zařaditelná. Pro jeho zúčastněné oko byla ztělesněním přirozené krásy. Přestože krásná v pravém slova smyslu nebyla. Ale byla prostě NĚCO. Něco, co nelze pojmenovat, natož uchopit. Nepotřebovala žádné ozdoby a rekvizity. Nacházela se ve věku, kdy už opadaly i ozdoby přírodní. Nebyla stromem obaleným květy. Byla stromem, který ztratil listí. A konečně jste mohli vidět, jak krásný a rovný je kmen. Jak vznosné jsou větve. Byla stromem, který se nekřivil a nenakláněl k jinému. Anna. Někdo by řekl, že na ní prostě a jednoduše něco bylo. Nebylo na ní něco, bylo na ní všechno.

Zvenku vypadal jejich příběh banálně a průhledně. Mladý pohledný lékař potkal šatnářku. Jeho kamarádi se později smáli, že odložení kabátu je riziková činnost, když i tam může na člověka zaútočit Puma. Cougar, jak se říká starším ženám, které mají spadeno na mladší muže. Anna neměla spadeno na žádného muže. Toho svého se zdárně zbavila už před mnoha lety. A poslední věc, které by věnovala pozornost, bylo to, od koho zrovna přebírá kabát. Automaticky mu podala útržek s číslem. Ten ale zůstal viset ve vzduchu.

„Vaše číslo,“ řekla a znovu mu ho podala.

„Moje číslo je 734……,“ odpověděl a to telefonní číslo napsal na zadní stranu útržku, který jí vrátil.

„Promiňte, ale nezavolám vám,“ konečně se na něho podívala.

„Já vím. Ale také vím, že člověk lituje jen toho, co neudělal. Ne toho, co udělal. Tak jsem udělal, co jsem musel.“

„Ano, já také dělám, co musím. Takže tady je vaše číslo.“

„Je tam i číslo mého mobilu, kabát si vezmu, číslo vám tu nechám a přijdu zase zítra, díky.“

Do té šatny chodil půl roku. Anna mu vždy vysvětlila, že není na zajíce. To jméno mu už zůstalo. Zajíc. A že není na zajíce, Anna vysvětlovala dalších patnáct let, po celou dobu jejich manželství. A on jí beze slov dokázal vysvětlit, že to není otázka volby věku. Je to otázka volby partnera. Ta volba nevyjde vždycky. A ne vždy je šťastná. V případě Pumy a Zajíce šťastná byla. Anna si Zajíce vzala ne proto, že byl Zajíc, ale přesto, že byl Zajíc. Proto, že neměl žádné zažité rituály jejích vrstevníků, neprudil a nebyl proti kompromisům a dohodám. A věděl, jak vypadá radost ze života. Netrpěl KYSELOHROZNISMEM, jak Anna říkala té, pro ni nejodpornější, vlastnosti. Podle bajky Liška a vrána. Když liška nedosáhne na hrozny, řekne, že jsou stejně kyselé. Mnoho Anniných kamarádek tím kyselohroznismem trpělo velmi. A zatímco Zajícovi kamarádi přijali fakt, že Zajíc konečně našel svou Pumu, bez dlouhého přemýšlení a tak říkajíc nekomplikovaně, Anniny kamarádky celou situaci dlouze rozebíraly, zatímco si na předlouhé nehty natáčely své našité lokny.

Ten příběh nemá happyending. Protože nemá ještě žádný THE END. Puma a Zajíc jsou spolu patnáct let. A nejsou na konci. Znám je oba, proto vím, že jejich příběh není klišé, ani bajka o Pumě a Zajíci. Anna nehledala Zajíce. Zajíc netrpěl žádným Oidipovským komplexem, kvůli kterému by hledal Pumu. Jejich setkání nebylo setkáním šatnářky s lékařem. Bylo to setkání dvou lidí, kteří byli tím, čím byli, zatímco dělali cokoliv, co dělali. Bylo to setkání opravdové ženy s opravdovým mužem, setkání bez předstírání a hry na někoho jiného. Jejich okolí se proměnilo, jejich přátelé se vyměnili. Zajícova práce je zavedla do jiné země. Anna je schopna se přizpůsobit, aniž by přestala stát rovně. Jako ten strom. A jako pro strom, i pro Annu přišlo po podzimu a zimě zase jaro. Doslova rozkvetla. Žena, která se v životě nevydala na lov, si vysloužila označení Puma. Ale to podle mne není vůbec špatné. Puma je překrásné zvíře a Anna je překrásná žena. A šelma.