Africké století

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.ivysehrad.cz

www.albatrosmedia.cz

Jan Záhořík, Linda Piknerová, Jan Šiška,
Marek Hrubec, Valerie Bankóová, Albert Kasanda,
Daniel Křížek, Veronika Sobotková

Africké století – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Edici řídí Vít Haškovec a Ondřej Müller

Recenzovala: Mgr. Kateřina Ženková Rudincová, Ph.D.

© Valéria Bankóová, Marek Hrubec,
Albert Lumembu Kasanda, Martin Mwongela Kavua, Veronika Sobotková, Jan Šiška, Jan Záhořík, 2022

ISBN tištěné verze 978-80-7601-641-5

ISBN e-knihy 978-80-7601-655-2 (1. zveřejnění, 2022)

ISBN e-knihy 978-80-7601-656-9 (1. zveřejnění, 2022)

ISBN e-knihy 978-80-7601-654-5 (1. zveřejnění, 2022)

Úvod

Jan Záhořík

Afrika je kontinentem zhruba třikrát větším než Evropa, s počtem obyvatel zhruba dvakrát větším než Evropa, kontinentem, který představuje takzvaný region blízkého sousedství, v němž se Evropa na mnoha úrovních angažuje. Každý, kdo africký kontinent někdy navštívil, musel být fascinován jeho rozmanitostí a pestrostí, která kontrastuje s obecným povědomím, jež se dá shrnout do věty: „Afrika je země.“ Afrika skutečně není země, stejně jako to není kontinent bez dějin, jak se před více jak sto lety domnívali evropští kolonialisté. Vlivem událostí, jakými jsou migrace, demografický růst, pandemie koronaviru, lokální konflikty a podobně, se běžný český čtenář či divák ojediněle dovídá o Africe spíše kusé a povětšinou negativní zprávy. Ty pak patrně zastiňují fakt, že Afrika již dávno není kontinentem, který v dobách studené války sloužil jako jakási laboratoř znesvářených mocností a jejich zástupných konfliktů, a stejně tak ani není místem, kde žijí pouze lovci a sběrači, jak by se mohlo zdát například z filmu Bohové musí být šílení. Podobně ani není domovinou jen chudých lidí, s nataženou rukou prosících bohatý západní svět o pomoc. Afrika je z mnoha různých úhlů pohledu patrně tím nejbarvitějším kontinentem. Negativní image navíc není na místě. Afrika jako kontinent patří k nejdynamičtěji se rozvíjejícím oblastem světa, naopak se setkáváme s označením Afriky jako „kontinentu budoucnosti“. Není koneckonců náhodou, že se každoročně koná řada akademických a kulturních akcí u příležitosti takzvaného Dne Afriky, právě s cílem představit Afriku v široké paletě barev.

Geograficky můžeme rozčlenit Afriku několika způsoby. Za prvé ji můžeme rozdělit na severní a subsaharskou, které sice sdílejí řadu společných znaků i společné dějiny, přece jen ale tvoří dvě různé oblasti. Severní Afrika zahrnuje pět zemí, Maroko, Alžírsko, Tunisko, Libyi a Egypt, a je doménou spíše arabistů a odborníků na Blízký východ. Počítáme ji do takzvaného regionu MENA, dle anglického Middle East and North Africa (Blízký východ a severní Afrika). Této části Afriky se budeme věnovat primárně v kapitole čtvrté. Subsaharská Afrika je nepoměrně větší a zahrnuje dalších padesát států, včetně řady ostrovních. Dále můžeme dělit Afriku na západní, východní, rovníkovou, jižní. Z náboženského hlediska můžeme rozdělit Afriku na muslimskou a křesťanskou, přičemž první náboženství dominuje v Africe na sever od rovníku, druhé na jih. Samozřejmě ne absolutně, protože křesťanství nalezneme i na severu, stejně jako se s islámem setkáme na jih od rovníku.

Ekonomicky sice představuje Afrika nepříliš významného aktéra na globální šachovnici, nicméně celá řada zemí zažívá v průběhu 21. století enormní ekonomický rozkvět. I to je jeden z důvodů pro sepsání a vydání této kolektivní monografie s názvem Africké století. Název knihy odkazuje k tomu, že Afrika se vlivem různých faktorů stává daleko významnějším světovým hráčem, s rostoucím počtem obyvatel se stane do konce století nejvíce zalidněným kontinentem a lze očekávat, že řada odvětví ekonomiky se bude přesouvat ze Západu a Číny do rozvíjejících se trhů Afriky. Afrika se tak stane, a mnohdy se již stává, producentem a významným přispěvatelem do celkového globálního HDP, a nejen jakýmsi pasivním příjemcem pomoci, jak je tento kontinent dosud v mysli řady lidí zapsaný. Tato kniha nemá být přehnaně optimistickým výhledem do budoucnosti, kterou nikdo z autorů neumí věštit. Stejně tak ale nemá být ani jen klasickým mediálním nástrojem k posilování negativního obrazu Afriky jako kontinentu zoufalství, beznaděje, chudoby a nemocí. V následujících osmi kapitolách se autoři věnují nejrůznějším aspektům afrických dějin, politiky, ekonomika, náboženství s možným výhledem do budoucna. Zároveň při sledování současných dějů v Africe klademe důraz na dědictví minulosti, která je, ať již ve smyslu koloniální minulosti, či nedávné historie studené války, na mnoha místech kontinentu nadále přítomna.

Před tím, než se dostaneme k obsahu knihy, zastavme se ještě u zmíněného mediálního obrazu Afriky. Kniha Africké století, jak již bylo řečeno, s sebou nese snahu o reálný popis a analýzu událostí, dějů a trendů, které v současné době Afriku charakterizují, se všemi negativními i pozitivními jevy. Z pohledu historického však způsob, jakým byla či stále je Afrika vyobrazována především západními médii, případně populární literaturou a jak je přítomna ve všeobecné představě, nepřináší mnoho radosti. Lze jistě argumentovat tím, že média obecně preferují negativní zprávy a senzace, které postihují všechny kouty světa, nicméně Afrika v tomto ohledu vyčnívá1 a je tak systematicky zmiňována v souvislosti s „demografickou časovanou bombou“, migrací, hladomory, válkami, politickými a náboženskými nepokoji, terorismem a tak bychom mohli pokračovat. Tím se vytváří dojem, o němž jsme již hovořili, tedy dojem jakési homogenní entity, jakéhosi jednoho státu, kde všichni jednají stejně, žijí ve stejných podmínkách či zastávají stejné hodnoty. Nelze v této souvislosti nevzpomenout slavnou knihu Orientalismus, jejímž autorem byl neméně věhlasný Edward Said.2 Ten se zjednodušeně řečeno domníval, že Západ vytvořil umělý obraz Orientu (tedy většinově muslimského širšího Blízkého východu) jako opaku dynamického, liberalizujícího se a technologicky pokročilého Západu (Okcidentu). Orient byl prezentován v literatuře, hudbě, poezii, výtvarném umění i politice jako statický, tak či onak ahistorický celek, v němž lidé jsou charakterizování určitými všeobecnými vlastnostmi, aniž by byl brán ohled na enormní historicko-kulturní rozdíly kupříkladu mezi Indií a Egyptem nebo mezi Marokem a Indonésií. Jak nastínil Mudimbe ve své knize The Idea of Africa, podobná stereotypizace Afriky, vyobrazování jejích „obecných charakteristik“ jako všeobecně platných, přispívala k vytvoření nové reality, v níž byl koncept Afriky založen na celkových rozdílech mezi Afrikou a Evropou jako dvou zcela odlišných civilizacích.3

1 R. Adekoya, „Why Africans worry about how Africa is portrayed in the western media“, in: The Guardian 28. 11. 2013. Dostupné z https://www.theguardian.com/commentisfree/2013/nov/28/africans-worry-how-africa-portrayed-western-media (navštíveno 10. 11. 2020).

2 E. Said, Orientalism, New York 1979.

3 V. Y. Mudimbe, The Idea of Africa, Bloomington 1994.

K určitému prohlubování stereotypů dochází i z toho důvodu, že většina afrických zemí je obvykle prezentována jako „nejchudší“ na světě, přičemž ale mnohé z těchto zemí prodělaly značný skok v rozvoji kvality života. Index lidského rozvoje nám říká, že v roce 2020 patří Mauritius a Seychelly do kategorie států s velmi vysokým indexem lidského rozvoje (celkově 66. a 67. místo na světě), a v první stovce nalezneme ještě Alžírsko (91.), Tunisko (95.) a Botswanu (100.). Pravdou nicméně zůstává, že mezi 180. a 189. místem se nachází pouze africké země, Eritrea, Mozambik, Burkina Faso, Sierra Leone, Mali, Burundi, Jižní Súdán, Čad, Středoafrická republika a Niger.4 Index demokracie, který sleduje míru demokracie v jednotlivých zemích, pak přisuzuje mnoha africkým zemím ještě lepší umístění: Mauritius se nachází na 18. místě, Botswana na 29. a Kapverdy na 30. místě, přičemž třeba Česká republika je na 32. místě. Dalšími demokratizujícími se státy jsou Jihoafrická republika (40.), Ghana (55.) a Lesotho (60.).5

4 http://hdr.undp.org/en/content/latest-human-development-index-ranking (navštíveno 21. 12. 2020).

5 https://www.eiu.com/topic/democracy-index (navštíveno 21. 12. 2020).

Právě v oblasti demokratizace začala Afrika vykazovat řadu změn. Samozřejmě, na straně jedné lze namítnout, že stále se na kontinentu nachází až příliš velký počet diktátorů či autokratů, vládnoucích pevnou rukou mnohdy již desítky let. Stačí vzpomenout Paula Biyu (Kamerun), Paula Kagameho (Rwanda), Denise Sassou-Nguesso (Republika Kongo), Yoweri Museveniho (Uganda) či Teodora Obianga Nguemu Masoga (Rovníková Guinea). Existují také státy, které jsou politicky velmi křehké a svého času figurovaly jako příklady takzvaných rozpadlých států, například Somálsko, Středoafrická republika nebo Jižní Súdán. Zároveň však existuje celá řada zemí, jež odvedly v politickém rozvoji značný kus práce, která se pak odráží i v ekonomickém rozkvětu a kvalitě života – za všechny můžeme jmenovat Benin, Ghanu, Senegal, Mauritius, Seychelly, Tanzanii, Botswanu, Zambii nebo třeba Namibii. To se odráží i v bezpečnosti, která je stěžejní pro obchod obecně a pro turismus zvlášť. Mnohé africké země jsou závislé na přijmu z turistického ruchu, a tak není divu, že je pandemie covid-19 postihla s podobnou intenzitou jako kupříkladu evropské alpské země. Na Seychellách pracuje přímo či nepřímo celkem 66 % lidí v turistickém ruchu, na Kapverdách je to bezmála 40 %, Svatý Tomáš a Princův ostrov uvádí 23,6 % a Mauritius 22,6 %. V absolutních číslech to znamená, že v roce 2017 pracovalo (přímo i nepřímo) v turistickém ruchu v Nigérii 3,3 milionu lidí, v Egyptě bezmála 2,5 milionu lidí, v Etiopii a Jižní Africe přes 1,5 milionu lidí, v Keni a Tanzanii přes milion lidí.6 To jsou obrovská čísla, která také v roce 2020 znamenala hrozící pokles životní úrovně právě v těch zemích, kde turismus tvoří páteř ekonomiky, nebo se alespoň významně podílí na HDP. I přes pandemii covid-19 však roste počet zemí, které patří mezi oblíbené turistické destinace, a to se následně projevuje i na růstu letecké dopravy v rámci Afriky, ale i mezi Afrikou a ostatními kontinenty. Především aerolinky Ethiopian Airlines v tomto smyslu tvoří jakousi výkladní skříň a jsou skutečným tahounem leteckého byznysu v Africe. Letiště Bole v Addis Abebě se díky čínským investicím rozrostlo, aby bylo schopno absorbovat neustále rostoucí počet letů a návštěvníků, jakož i tranzitů, protože Bole International Airport se stal v posledních dvou dekádách důležitým leteckým uzlem v Africe. Ethiopian Airlines spojují Etiopii, respektive Afriku s oběma Amerikami, s celou řadou destinací v Evropě i s mnoha asijskými městy. Etiopská vláda navíc rozhodla o výstavbě nového letiště s kapacitou 100 milionů pasažérů ročně o celkové investici 5 miliard USD, které by mělo být vybudováno v této dekádě na jihu Addis Abeby. Nejedná se však zdaleka jen o Etiopii, podobné ambice mají též Kenya Airways, RwandAir, Royal Air Maroc či South African Airways.

6 African Development Bank Group, Africa Tourism Monitor, Abidjan 2018, s. 11. Dostupné z https://www.afdb.org/en/documents/africa-tourism-monitor-2018.

Ač to možná bude znít překvapivě, v mnoha zemích Afriky probíhá revoluční pnutí, za nímž stojí mladá populace, toužící po životě ve svobodnější společnosti a po sociální mobilitě. Stejně tak genderová nerovnost vede ženy k domáhání se svých práv, respektive zrovnoprávnění svého postavení s muži. Aktuálním příkladem může být Súdán, kde v roce 2018 došlo ke svržení prezidenta Omara al-Bašíra, vládnoucího od roku 1989 pevnou rukou opřenou o rigidní islámskou vládu. V Súdánu však mladí lidé, tedy ti mezi 15 a 30 lety, kteří vlastně nezažili Súdán bez Omara al-Bašíra, začali vyjadřovat svoji nespokojenost s představiteli starší generace, ovládajícími politický život v zemi, jakož i nedůvěru v tradiční politické strany. Objevila se forma mírového protestu proti prezidentovi, do jehož čela se postavily mnohé ženy. Jednou z nich byla dnes již ikonická Alaa Salah, která se roku 2019 ocitla na užším seznamu kandidátů na Nobelovu cenu míru. Podobně jako jiné ženy revoluce si i ona musela vytrpět sexuální obtěžování, nátlak a pohrdání od ozbrojených složek, označujících ji a její kolegyně za prostitutky. Nebylo náhodou, že právě ženy se staly hlavní součástí revoluce, protože Bašírův režim je významným způsobem znevýhodňoval za použití striktních zákonů o veřejné morálce. Mnohé ženy tak považovaly demonstraci proti režimu za vyjádření touhy po důstojnosti a rovnoprávnosti s muži a našly zastání v mladé generaci mužů.

To nás vede k dalšímu tématu, kterým se Afrika dostává do popředí světových zpráv, a tím je postupná emancipace žen. V roce 2019 patřily mezi lídry v zastoupení žen na ministerských postech Rwanda (51,9 %), Jižní Afrika (48,6 %), Etiopie (47,6 %), Seychelly (45,5 %), Uganda (36,7 %) a Mali (34,4 %). Naopak na druhé straně spektra stojí země s méně než deseti procenty žen na ministerských postech, Maroko (5,6 %), Nigérie (8 %), Mauritius (8,7 %) a Súdán (9,5 %). Světovým lídrem v počtu žen v politice je Rwanda, ale i ta zaznamenala lehký pokles počtu žen v parlamentu z 64 % v roce 2017 na 61 % v roce následujícím.7 Mezi ženami v politice bezesporu vévodí držitelka Nobelovy ceny míru z roku 2011, Ellen Johnson Sirleaf, která se stala roku 2005 první demokraticky zvolenou ženou-prezidentkou v Africe, a to v zemi, která byla doslova zdevastována občanskou válkou. Během několika let pozvedla ekonomiku země rapidně kupředu a nese značný podíl na zvýšení zahraniční pomoci, která putovala do Libérie z celého světa a díky níž došlo k výstavbě či opravě škol, nemocnic a další páteřní infrastruktury.8 Další významnou ženou, která dosáhla globálního věhlasu, je zambijská ekonomka Dambisa Moyo, která se narodila do vzdělané rodiny v Zambii, kde i vystudovala, ale roku 1990 odešla na studia do USA. Po kariéře ve Světové bance a v Goldman Sachs si roku 2009 získala věhlas svoji knihou Dead Aid o z jejího pohledu nefunkční rozvojové pomoci a alternativách k ní.9 Dambisa Moyo našla řadu stoupenců své kritiky „rozvojového průmyslu“, ale zároveň i řadu odpůrců, mezi něž patří mimo jiné i Bill Gates.10 Mezi africkými osobnostmi, které si zasluhují pozornost, nalezneme řadu pozoruhodných jedinců, kteří vynikli ve sportu, umění, literatuře, vědě i politice a kteří dávají naději, že 21. století bude svědkem růstu Afriky, růstu kvality života a rozvoje jejího postavení ve světě. To je, vzhledem ke geografické blízkosti a historickým vazbám, žádoucí i pro Evropu.

7 Z. Musau, „African Women in Politics: Miles to go before parity is achieved“, in: Africa Renewal, 8. 4. 2019. Dostupné z https://www.un.org/africarenewal/magazine/april-2019-july-2019/african-women-politics-miles-go-parity-achieved (navštíveno 21. 12. 2020).

8 https://www.un.org/en/conf/migration/assets/pdf/Ellen-Sirleaf-Bio.pdf (navštíveno 21. 12. 2020).

9 A. Kamau, „Biography of Dambisa Moyo by Alex Kamau“, in: South African History Online, 2019. Dostupné z https://www.sahistory.org.za/archive/biography-dambisa-moyo-alex-kamau (navštíveno 22. 12. 2020).

10 M. Nsehe, „Bill Gates Criticizes Zambian Economist And She Responds With Fire“, in: Forbes, 30. 5. 2013. Dostupné z https://www.forbes.com/sites/mfonobongnsehe/2013/05/30/bill-gates-criticizes-zambian-economist-and-she-responds-with-fire/?sh=760c4dc02c8d (navštíveno 22. 12. 2020).

Smyslem knihy Africké století není prezentovat Afriku jako kontinent pasivně čekající s otevřenou náručí na rozvojovou pomoc s touhou nechat se ovládat západními nebo čínskými vlivy, ale jako kontinent dynamicky se měnící, zažívající rozsáhlé ekonomické změny, politické turbulence i demokratizační trendy, generační výměnu a řadu jiných výzev, které znamenají jediné: Afrika bude hrát ve 21. století významnější úlohu. I to je důvodem, proč by se o ní měla česká veřejnost, politická scéna, bezpečnostní aparát, podnikatelský sektor, ale i běžní občané více zajímat. Na následujících stránkách se čtenář setká s řadou témat, pokrývajících celou škálu sociálně-vědních disciplín, jako je demografie, antropologie, ekonomie, politologie, mezinárodní vztahy atd. Tým autorů, který se na tomto díle podílel, má bohaté zkušenosti z výzkumů a dlouhodobých pobytů v řadě afrických zemí. Kapitoly zahrnují jak témata širší a obecnější (např. otázku postavení Afriky na globální scéně, panafrikanismus, demografické trendy), tak témata konkrétnější (vzdělávání, nebo bezpečnostní situaci v západní Africe), které však doplňují výše zmíněné oblasti právě ve vztahu k dynamice změn, kterými Afrika prochází a procházet i nadále bude.

V první kapitole se autor Jan Záhořík zabývá vlivem kolonialismu na postkoloniální a současnou Afriku. Afrika byla intenzivně kolonizována po dobu zhruba osmdesáti (cca 1880–1960) let několika evropskými mocnostmi, zejména Velkou Británií a Francií, které si rozdělily největší sféry vlivu na kontinentu. Vliv imperialismu na africké společnosti, kultury a politickou organizaci byl masivní a takřka všeobjímající. Dotkl se veškerých aspektů života a ovlivnil další generace Afričanů, jakož i obecný charakter tamních ekonomik a politických systémů. V mnoha koutech Afriky je vliv koloniální minulosti vidět dodnes, v jiných již méně, a Afrika je zde spíše ovlivňována globalizačními trendy a inovacemi. Neméně důležitým dědictvím minulosti byla studená válka a fakt, že v Africe se odehrávala celá řada zástupných válečných konfliktů, mnohdy vleklých s mnoha miliony obětí či mnoha miliony vysídlených obyvatel. Minulost, ať již ta koloniální, nebo ta studenoválečná, je v Africe vidět leckde, jakkoliv nelze vše, co se zde děje, svádět na dědictví evropského kolonialismu. Ten dal na druhé straně také vzniknout státům, jež nejenže se i přes různé predikce nerozpadly, ale mnohé z nich v posledních dekádách vzkvétají a mohou sehrát důležitou roli v procesu transformace kontinentu v 21. století.

V kapitole druhé se Valéria Bankóová věnuje problematice demografie a populačního růstu v Africe. Ten je vnímán jako určující charakteristika afrického rozvoje v posledních desetiletích. Tento trend bude nadále pokračovat již jen díky věkově velmi mladé populaci afrického kontinentu. Právě velmi nízký průměrný věk stojí v ostrém kontrastu se zbytkem světa, kde se růst populace výrazně zpomalil a její stárnutí je hlavním trendem i starostí vlád. Výsledkem tohoto demografického růstu v Africe bude, že zatímco v současné době činí podíl africké populace na světové asi 17 %, na konci století to bude 39 %, takže dva z každých pěti lidí budou žít v Africe. Africká populace vzroste během 21. století z přibližně 1,4 na 4,3 miliardy lidí. Ačkoliv nevíme, zda tento trend má být vnímán spíše jako příležitost, nebo jako hrozba, je zjevné, že důsledky pro africkou ekonomiku, životní prostředí, politiku či bezpečnost, jakož i postavení Afriky na globální scéně budou zásadní. Jak tato kapitola ukazuje, některé z geopolitických a ekonomických vlivů tohoto trendu jsou rozpoznatelné již nyní. Afrika má veškeré demografické předpoklady k tomu, aby zvýšila svůj globální význam, a tak případně přeměnila 21. století ve století africké.

Marek Hrubec ve třetí kapitole nazvané „Afrika na mapě světa: vliv mocností“ analyzuje měnící se geopolitické rozložení sil ve světě a s tím související proměnu Afriky ve vztahu k nastupujícím mocnostem, především Číně. Ta je právem považována v současnosti za největšího partnera Afriky, ale zároveň je její počínání v Africe nahlíženo s obavami jak o osud afrických ekonomik, z nichž Čína vyváží nerostné suroviny, tak o životní prostředí, a v neposlední řadě také vzhledem k čínské podpoře autoritativních režimů, respektive nezájmu o demokratizaci Afriky, podpoře korupčního jednání na pozadí obřích zakázek a závislosti mnohých afrických států na Pekingu.

Veronika Sobotková v kapitole čtvrté rozebírá politický vývoj v severní Africe od propuknutí takzvaného „arabského jara“ téměř do současnosti. Nedávná historie pěti severoafrických zemí, Egypta, Libye, Tuniska, Alžírska a Maroka, nadále zaměstnává světové společenství, především však Evropu, a to již od počátku roku 2011. Smyslem této kapitoly je zhodnotit deset let od propuknutí revolučních nálad v regionu a zaměřit se na to, zda byly politické a ekonomické požadavky naplněny. Zatímco politická transformace byla úspěšně dokončena v Tunisku, Egypt se vrátil do autoritativní minulosti po vojenském převratu, kdežto v Maroku a Alžírsku můžeme sledovat spíše pozvolný proces reforem. Libye se jako jediná země propadla do kolotoče občanské války, která trvá v podstatě od svržení Mu’amara Qaddáfího. Analýza ekonomického rozvoje ukazuje, že žádná z uvedených zemí nedokázala vyřešit své problémy jinak než za cenu zvýšeného zadlužení. Nespokojenost lidí v severní Africe s ekonomickou a sociální situací daleko převažuje nad částečnými politickými úspěchy. Ideály arabského jara nebyly zkrátka naplněny a protesty i stávky pokračují. Lze očekávat, že tento trend bude charakterizovat severní Afriku i v následujících letech, neřkuli desetiletích.

V kapitole páté se Jan Šiška, Martin Kavua a Jan Záhořík zabývají problematikou vzdělávacích systémů a vzdělávání v Africe obecně, se zaměřením na postavení zdravotně postižených a s tím související otázku rozvoje afrických zemí, inkluzivního vzdělávání, socio-kulturních aspektů zdravotního postižení a možných řešení. Zaměřují se na Keňu jako případovou studii. Jak vyplývá z níže uvedeného, nedostatečná pozornost věnovaná vzdělávání zdravotně postižených má své rozvojové a ekonomické důsledky. Jednou z cest, kterou se bude v příštích letech a desetiletích země ubírat, je proto větší míra inkluze, aby mohli zdravotně postižení nalézt své místo na trhu práce, což je žádoucí i z ekonomického hlediska. Něž k tomu ale dojde, bude třeba překonat řadu socio-kulturních bariér.

V kapitole šesté se Veronika Sobotková a Jan Záhořík věnují stále aktuálnímu tématu vzestupu islámského fundamentalismu v západní Africe, která se stala součástí mezinárodních bezpečnostních a vojenských aktivit zejména v posledním desetiletí. Vzhledem k tomu, že i v dalších letech, možná desetiletích lze očekávat přetrvávající bezpečnostní problémy, otazníky a výzvy v oblasti Sahary a Sahelu, věnujeme tomuto tématu a regionu západní Afriky zvláštní kapitolu. Ta zahrnuje rovněž nástin historických kořenů současné situace, která je nesmírně komplexní a zaslouží si, aby jí Evropa věnovala pozornost – již vzhledem k otázkám přeshraničního pašování lidí, drog, zbraní a z toho plynoucích bezpečnostních hrozeb.

„Afrika v polovině 21. století“ je název sedmé kapitoly, jejímiž autory jsou Albert Kasanda a Marek Hrubec. Autoři se věnují idejím panafrikanismu a z toho vyplývajícím jednotícím procesům, které vedly k vytvoření Organizace africké jednoty a v roce 2002 Africké unie (AU), především však obracejí svou pozornost k výzvám budoucnosti a plánům AU vymezeným takzvanou Agendou 2063. Zároveň autoři diskutují potřebu větší integrace a kontinentální spolupráce na klíčových otázkách, které se týkají všech zemí Afriky.

V závěrečné kapitole se Jan Záhořík věnuje otázkám industrializace Afriky a využívání nových technologií, jakož i problematice zelené revoluce. Afrika je sice stále nejméně elektrifikovaným kontinentem, v tomto ohledu však zaznamenala značný pokrok i s rozvojem využívání hydroenergetiky či energie ze slunečního záření. Stejně tak se v mnoha zemích rozvíjí pivovarnický průmysl s mnoha českými stopami, buduje se infrastruktura, staví se železnice a dálnice a rozvíjí se vnitřní propojení kontinentu. Především ale dochází k takzvané zelené revoluci, měnící zavedené postupy v zemědělství. Mnohé země kontinentu, především ty v oblasti Sahelu a Afrického rohu, rovněž bojují s odlesňováním a postupující pouští, již se snaží zazeleňovat. To vše jsou pozitivní trendy, které vytvářejí pracovní místa, zlepšují životní prostředí a celkově zkvalitňují život běžným obyvatelům.

Doporučená literatura

A. A. Boahen, African Perspectives on Colonialism, Baltimore 1990.

J. Iliffe, Afrika a Afričané, Praha 2001.

A. Loomba, Colonialism/Postcolonialism, New York 2005.

P. Nugent, Africa since Independence, New York 2004.

J. Záhořík, Inequalities and Conflicts in Modern and Contemporary African History: A Comparative Perspective, Lexington 2018.

Dědictví kolonialismu v Africe

Jan Záhořík

Afrika, patrně víc než jiné kontinenty, byla a je ovlivňována svou koloniální minulostí, jež se podepsala na řadě sociálních, ekonomických a politických dějů a jevů. V roce 2022 samozřejmě nelze svalovat veškeré dění v Africe na koloniální minulost, přesto je smyslem této kapitoly ve stručnosti analyzovat některé základní aspekty dědictví kolonialismu. Přestože v současné době převažuje ryze kritický pohled na koloniální minulost, zdůrazňující vznik rozsáhlých socio-ekonomických nerovností, lze na ni pohlížet v zásadě trojí optikou. Za prvé, sama existence moderních států v Africe je spjata s koloniální minulostí, neboť až na několik výjimek byly africké státy vytvořeny cizími mocnostmi. Za druhé, kolonialismus vytvořil prostor pro vznik sociálních, ekonomických a etnických nerovností, které přetrvaly v mnoha případech až do dnešních dob. A za třetí, kolonialismus sice inkorporoval Afriku do globální ekonomiky, ale vzhledem k závislosti na evropských mocnostech, která v řadě případů přetrvala až do dnešních dnů, jen jako zdroj levné pracovní síly a nerostných surovin. O ekonomických aspektech afrického kontinentu budou pojednávat některé z dalších kapitol této knihy, my se zde zaměříme na první dvě perspektivy, tedy na státotvorný a národotvorný proces v Africe a jeho konsekvence. Protikoloniální hnutí v Africe bylo zaměřené nejen na povahu nerovnosti vztahů mezi kolonizovanými a kolonizátory, ale též na problematiku umělého vzniku států a absenci národotvorného procesu. I mezi nejvýznamnějšími kritiky se ale v průběhu dekád objevovaly názory, které tento zjednodušující postoj mírnily. Například Chinua Achebe, jeden z nejslavnějších afrických spisovatelů vůbec a hlavní kritik kolonialismu, ve svém pozdějším díle ocenil některé z pozitivních rysů britského kolonialismu, například zformování státu a některé aspekty administrativy či rozvoje, samozřejmě bez aspektů kulturní nadřazenosti.11

11 B. Gilley, „Chinua Achebe on the Positive Legacies of Colonialism“, in: African Affairs 115/461 (2016), s. 646–663.

V době dělení Afriky během Berlínské konference v letech 1884–1885 existovalo v Africe mnoho set politických uskupení, států či království a jiných forem vlády a státnosti. Afrika tedy nebyla „kontinentem bez dějin“, jak bývala právě v dobách koloniálních vyobrazována. V nadcházejících letech po Berlínské konferenci došlo ke skutečnému rozparcelování Afriky na jednotlivé sféry zájmu evropských mocností, tedy Velké Británie, Francie, Německa, Belgie, Portugalska, Španělska a Itálie. Především Velká Británie a Francie získaly největší podíl na kontinentu, dodnes patrný například na kompaktnosti frankofonní Afriky.

Zatímco řada badatelů zejména v dřívějších desetiletích s oblibou hovořila o krizi státu v Africe, predikce o rozpadu států se až na výjimky nesplnily. Za krizi státu můžeme označit případ Somálska, které je od roku 1991 rozdělené, nebo Středoafrické republiky, která prošla několika vlnami občanských válek. Kolonialismus se podepsal nejen na zformování hranic, které jsou ve většině případů v Africe umělé, ale též na zanechání psychologických jizev ve formě dědictví různých forem represe a násilí. Za to můžeme považovat potlačení protikoloniálních revolt v západní Africe, eliminaci povstání Hererů v někdejší Německé Jihozápadní Africe, či ryze brutální až genocidní zacházení s domorodci ve Svobodném státě konžském v éře Leopolda II. a jeho honby za kaučukovým bohatstvím. Kongo se od té doby stalo jakýmsi synonymem pro nelegální vývoz, či spíše rozkrádání nerostného bohatství místními elitami a nadnárodními korporacemi či jinými zahraničními subjekty.

Na straně druhé je možné nahlížet na existenci státu v Africe jako na úspěšný projekt, a to navzdory tomu, že většina států byla založena jako vesměs uměle vytvořené projekty, kde národotvorný proces nebyl vůbec zahájen a rozběhl se teprve po získání nezávislosti. Je třeba si uvědomit, že národotvorný proces v Evropě trval několik set let, dodnes není ukončen, a především vyústil ve dvě největší války v dějinách lidstva, o neustálém přepisování hranic a latentním násilí v některých částech Evropy nemluvě. Vytvoření povětšinou umělých hranic nikterak nerespektovalo dosud existující sociální, kulturní či jazykové prostředí. Existovalo zde několik výjimek, jakými byly Etiopie, Maroko, Rwanda, Burundi, Lesotho či Svazijsko (dnes eSwatini), jejichž historie státnosti sahá do předkoloniální minulosti. Vznik etnických identit, tak jak je dnes známe, pak započal spolu se vznikem koloniálních říší. I přes mnohdy velmi umělý zásah do tvorby státních hranic existují doklady o tom, že se některé evropské mocnosti snažily využít existence předkoloniálních hranic, což dokládá dlouhověkost takových hranic, například v oblasti dřívějšího státu Borno v dnešní severní Nigérii.12

12 V. Hiribarren, A History of Borno. Trans-Saharan African Empire to Failing Nigerian State, London 2017.

Rozdělení jazykových skupin do několika odlišných administrativních systémů je pak jevem poměrně častým. Příkladem může být jazyk bakongo, jehož mluvčí byli rozděleni do čtyř států pod různou koloniální správou, do Francouzského Konga, Belgického Konga, Angoly a Gabonu.13 Stejně tak somálsky hovořící obyvatelstvo bylo rozděleno do pěti různých administrativních jednotek, Etiopie, Francouzského Somálska (dnešní Džibutsko), Italského Somálska a Britského Somalilandu (které poté vytvořily nezávislé Somálsko) a Keni. Sociální a politické konsekvence „rvačky o Afriku“ vedly později k nárůstu nacionalistických a separatistických tendencí, legitimizovaných právě koloniální minulostí.14 Sem můžeme zařadit pan-somálskou15 ideologii, propagovanou Siadem Barrém (somálský prezident v letech 1969–1991), na jejímž základě došlo k invazi do Etiopie v letech 1977–1978 a jejíž neúspěch vyústil v rozpad Somálska a vznik Republiky Somaliland, nebo nezávislost státu Eritrea, který od roku 1962 bojoval proti Etiopii za nezávislost jako někdejší italská kolonie po druhé světové válce přidružená právě k Etiopii.

13 A. A. Boahen, African Perspectives on Colonialism, Baltimore 1990, s. 96.

14 Dle Charty Organizace africké jednoty (později Africké unie) mohly vzniknout státy jen na základě někdejších koloniálních hranic. Tím třeba argumentuje Somaliland, který roku 1991 vyhlásil samostatnost, nikým však neuznanou. V rozporu s tím je vyhlášení nezávislosti Jižního Súdánu v roce 2011 a jeho široké mezinárodní uznání.

15 Pansomalismus je nacionalistické hnutí, které zažilo svůj největší vzestup za vlády Siada barrého především v 70. letech. Šlo o myšlenku sjednocení všech somálsky hovořících obyvatel, žijících v koloniálních dobách v pěti různých státech (Italské Somálsko, Britské Somálsko, Francouzské Somálsko, Etiopie a Keňa).

Přestože se může z dálky zdát kolonialismus jako jednotný systém ukotvující nerovnováhu mezi kolonizátorem a kolonizovaným, existovaly zde značné rozdíly jak ve správě kolonií mezi jednotlivými mocnostmi, tak i v pojetí etnických identit a v míře asimilace. Na straně druhé jednotícím momentem byl fakt, že Afričan byl obecně považován za bytost méněcennou (bez ohledu na koloniální mocnost), což se následně projevovalo nejen v běžném životě, ale též v oblasti sexuality, v literatuře a umění atd.16 Velká éra imperialismu, ohraničena zhruba roky 1870–1960, znamenala skutečnou nadvládu jedné společnosti nad druhou a byla umožněna technologickým pokrokem a náskokem Evropy před zbytkem světa.17

16 A. Loomba, Colonialism/Postcolonialism, New York 2015.

17 J. Springhall, Decolonization since 1945, New York 2001, s. 19.

V zásadě lze rozlišit dva hlavní systémy vlády, které měly vliv na pozdější vývoj v afrických zemích v době nezávislosti. Francouzský koloniální systém založený na přímé vládě a přímé kontrole kolonií vyžadoval více nasazení a větší prostředky, především na rozvoj poměrně masivního administrativního aparátu. Od konce 19. století usilovali Francouzi o vytvoření nepřerušeného frankofonního teritoria, které by spojilo Senegal s Rudým mořem a Indickým oceánem, což bylo narušeno britskými plány na spojení Káhiry a Kapského města. Tyto vzájemně nekompatibilní ambice málem vyústily ve střet obou armád u Fašody (1898) na území dnešního Súdánu.18

18 B. Vandervort, Wars of Imperial Conquest in Africa 1830–1914, London – New York 1998, s. 178–183.

Francouzskou strategií bylo posílit politickou a kulturní dominanci ve všech sférách afrického života a společnosti. Vzhledem k dlouhotrvající anglo-francouzské rivalitě a mezinárodní politické a ekonomické superioritě Velké Británie zintenzivnili Francouzi své úsilí v „kulturním exportu“, založeném na konceptu asimilace, tedy na rozšíření a následném přijetí francouzštiny a francouzské kultury. Součástí této strategie bylo vychovat loajální africkou politickou elitu v zájmu zachování kontinuity a vytvoření „konsenzu“ mezi koloniální mocností a kolonizovaným obyvatelstvem. To se týkalo především období po druhé světové válce, kdy byly evropské mocnosti nuceny postupně přistoupit k určitým politickým reformám, jež nakonec ke konci 50. let a v průběhu následujících dvou dekád vedly k nezávislosti většiny kolonií.19

19 P. Manning, Francophone Sub-Saharan Africa 1880–1995, Cambridge 1998.

Idea sjednocení frankofonních kolonií v Africe prostřednictvím jazykové a kulturní asimilace měla tyto země uchránit desintegrace, kterou zažívaly některé belgické a portugalské kolonie v době dekolonizace a rané fáze nezávislosti. Silný patrimoniální vztah koloniální metropole ke svým koloniím byl patrný především v de Gaullově neochotě umožnit jakoukoliv viditelnou liberalizaci či emancipační mechanismy v obavách před unáhlenou a chaotickou dekolonizací, jež by uvrhla francouzské kolonie do spirály násilí a nepokojů. Ideálním příkladem této francouzské nevole byla Guinea, která v roce 1958 v referendu, které Francie nabídla svým koloniím, jako jediná hlasovala pro nezávislost. Po vyhlášení nezávislosti Guinee byli všichni francouzští občané repatriováni a Guinea se tak ocitla v situaci, kdy nezbylo nic jiného než se obrátit na země východního bloku. První zemí, která přispěchala na pomoc, bylo Československo. I přes rozlehlost někdejšího francouzského impéria nelze francouzský kulturní vliv přeceňovat, neboť asi jen 15 % obyvatelstva zemí frankofonní oblasti skutečně hovoří francouzsky, zatímco zbytek populace dává přednost místním jazykům.20

20 Tamtéž.

Britská politika v Africe se lišila od Francie zavedením systému takzvané nepřímé vlády, alespoň v některých koloniích, přičemž byl uveden do praxe v severní Nigérii. Tento systém znamenal udržení stávajících náčelnicko-aristokratických struktur, které se staly součástí administrativního systému, byly zodpovědné za výběr daní a zůstaly jim zachovány tradiční pravomoci v oblasti zvykového práva a podobně. Na rozdíl od Francouzů neměli Britové v úmyslu přistoupit k politice asimilace.21 Řada existujících institucí tak byla v anglofonní Africe zachována, neboť hlavním cílem byl ekonomický profit, nikoliv kulturní dominance.

21 P. Nugent, Africa since Independence, New York 2004, s. 13.

Období padesátých let bylo v Africe charakterizováno rostoucí úlohou panafrického nacionalismu, jakož i dílčích nacionalistických hnutí, která přivedla k nezávislosti Súdán (1956), Ghanu (1957) či Guineu (1958). V někdejších belgických koloniích, tedy Kongu (dříve Belgické Kongo), Rwandě a Burundi, vedla opožděná dekolonizace k nárůstu etnického násilí, politických krizí a pokusů o separatismus. Zatímco Britové a Francouzi umožnili během padesátých let ve svých koloniích vést politický dialog, Portugalci se během salazarovského autoritativního režimu zdráhali povolit uzdu a umožnit postupnou emancipaci, neboť poměrně chudé a vesměs agrární Portugalsko potřebovalo udržet své kolonie z důvodů přístupu k nerostným surovinám, kterých kupříkladu Angola nabízela velké množství.

V belgickém mandátním teritoriu Ruanda-Urundi (dnes Rwanda a Burundi) byla tutsijská aristokracie povýšena do role skutečných vládců nad zbytkem hutuského i tutsijského obyvatelstva. Tím došlo k polarizaci společnosti, v níž dřívější sociální kategorie pastevců (Tutsi) a zemědělců (Hutu) byly povýšeny na etnické, respektive rasové kategorie a zafixovány. Tutsijská aristokracie měla relativně výhodný přístup ke vzdělání, bohatství a moci. Stejně tak svoji roli sehrála katolická církev, především její vliv na mytologizaci minulosti, jakož i její monopol na vzdělání.22 V této souvislosti se dostáváme k jednomu z klíčových problémů koloniálního dědictví, totiž kategorizaci společností do etnických skupin dle primordialistického přístupu, založeného na představě daných, neměnitelných a nepřekročitelných hranic mezi jednotlivými skupinami.

22 J. Záhořík, „Some Notes on Failed Decolonization of Rwanda“, in: West Bohemian Historical Review 2, 2 (2012), s. 133–146.

Od dekolonizace k nezávislosti

Druhá světová válka měla zásadní dopad na emancipační hnutí ve světě, především v Asii a Africe. Zatímco asijské státy začaly svou cestu k nezávislosti ihned po skončení války, Afrika si na svůj čas musela počkat o něco déle. V Africe po druhé světové válce nejprve koloniální mocnosti začaly hledat způsoby rekonstrukce impérií tak, aby uspokojily rostoucí požadavky lokální populace, ale zároveň udržely dosavadní status quo. Dekolonizace v Africe byla sociální změnou, vedoucí k emancipaci Afričanů a kulturní transformaci jako nutné cestě k nezávislosti. I přes postupný zánik impérií v Africe nezmizela nadvláda a nadřazenost bílých, jak se ukázalo mimo jiné v Jižní Africe za vlády apartheidního režimu Národní fronty. Politika apartheidu ustanovila vládu bělochů nad ostatními obyvateli země a jakákoliv snaha po rovnosti mezi „rasami“ byla považována za nelegitimní. Proces dekolonizace vedl k postupnému a pomalému rozvolnění či ztrátě nadřazenosti Evropanů a k přechodu moci do rukou místních elit, které však nebyly nikterak široké. Rasově vnímaná nadřazenost kolonizátorů nad kolonizovanými začala být ohrožována rostoucím etno-nacionalistickým, nacionalistickým a panafrickým hnutím, které vyzývalo ke konečnému přechodu z koloniálního područí do éry nezávislosti.

Po vzniku nezávislých států došlo také k uskutečněné kroků ke kontinentální jednotě založením Organizace africké jednoty (OAU) v etiopské Addis Abebě (1963). Ta nebyla vybrána jako sídlo OAU náhodou. Rozhodnutí mělo značnou symboliku. Kromě diplomatického umu etiopského císaře Haile Selassieho sehrálo svoji úlohu i postavení Etiopie v Africe, neboť byla jedinou zemí, která nebyla systematicky kolonizována, a tudíž se těšila velké prestiži. Řada afrických států koneckonců převzala etiopské barvy (zelenou, červenou, žlutou) pro své vlajky. Pro OAU, jakož i pro první generaci afrických vlád bylo jasnou prioritou udržet celistvost nových nezávislých zemí, protože případná dezintegrace by mohla vést k dominovému efektu v dalších zemích kontinentu. Vznik OAU byl logickým vyústěním ideje panafrikanismu, tedy koncepce „rasové“ solidarity, směřující k unifikaci kontinentu na základě anti-imperiální rétoriky a politiky. Panafrikanismus má sice své počátky v afroamerické komunitě v USA a Karibiku, ale jeho lídry v Africe se stali otcové zakladatelé některých nově vzniklých států, například Kwame Nkrumah (Ghana) nebo Jomo Kenyatta (Keňa). Unifikace kontinentu jako projekt sice zatím nijak nepokročila, neboť naráží na existenci suverénních států s odlišným historickým (koloniálním) dědictvím, zcela jinými zájmy, formami vlády apod., ale pokusy v minulosti existovaly, například roku 1959 dočasná unie Ghany a Guinee, kterou o rok později nakrátko doplnilo Mali.23 OAU byla roku 2002 vystřídána Africkou unií (AU), když se OAU již roku 1999 usnesla, že by ji měla nahradit instituce nová, která následuje zde předloženou vizi: „Integrovaná, prosperující a mírová Afrika, řízená svými vlastními občany a reprezentující dynamickou sílu v globální aréně.“24 Africká unie dnes sestává z 55 členských zemí – což znamená, že členem je každá země Afriky – a její nově vybudované sídlo, které poskytla darem Čína, je situováno v Addis Abebě. Z cílů AU můžeme jmenovat zachování integrity členských států, jejich suverenity a zároveň jednoty a solidarity. I přes různé obtíže dochází k větší integraci Afriky ať již na regionální úrovni (například západoafrické společenství ECOWAS), tak na úrovni kontinentální, čehož dokladem má být takzvaná Kontinentální zóna volného obchodu (CFTA), k jejíž plné implementaci má dojít v roce 2022.