Přeložila:

DANIELA ČERMÁKOVÁ

Loretta Chase: Nesnesitelný vévoda

Vydání první

Copyright © 2020 by Loretta Chekani

All rights reserved

Images and Cover Art Illustration by Period Images, Pi Creative Lab and MandyKoehlerDesigns26. Cover Text by Ricardo.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2022 jako svou 2515. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Ten Things I Hate About the Duke,

vydaného nakladatelstvím Avon Books, An Imprint of HarperCollinsPublishers, New York v roce 2020

Český překlad © 2022 Daniela Čermáková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1832-5 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1833-2 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2022

Loretta Chase

Nesnesitelný

VÉVODA

Na památku Isaaca Manna

Poděkování

Tato knížka by nevznikla bez podpory:

May Chenové, mé editorky, která mě podporuje, inspiruje a drží mě na uzdě a dokáže ve mně probudit to nejlepší;

Nancy Yostové, mé agentky, která je tu vždycky pro mě, pomáhá mi projít dobrými i těžkými časy, povzbuzuje mě, nebo mě naopak umí sjet, je-li to potřeba;

Larryho a Glorie Abramoffových, kteří mi znovu poskytli spisovatelské útočiště v teplém klimatu spolu s jídem a smíchem a duševní stimulací;

Jessiky Foxové, která mi pomáhala svými neocenitelnými radami při jezdeckých scénách a v koňských záležitostech;

Claudine Gandolfiové, jejíž krásné fotografie londýnských míst nejenže rozšířily moji sbírku obrázků, ale přinesly i spoustu inspirace;

Patricie Henritzeové, mé neskutečně senzační švagrové, která mi pomáhala s historií divadla a doporučila mi odborníky, jež bych sama najít nedokázala;

Doktora Brucea Hubbarda, který mi znovu pomohl vyznat se v oblasti lékařství v devatenáctém a jednadvacátém století a vysvětlil mi měnící se pohledy na léčbu zlomených žeber;

Marka Huttera, mistra krejčího z oddělení historických řemesel a živností, a Neala Hursta, kurátora kostýmů a látek, oba z muzea Colonial Williamsburg Foundation, díky jejichž znalostem jsou mí gentlemani lépe oblečení;

Pamely Macaulayové, mé výtečné výzkumnice, která objevila nepolapitelného barona de Bérengera, Dlouhého Finna, a další téměř neznámé materiály, aby uspokojila mou posedlou mysl;

Susan Hollowayové Scottové, mé přítelkyně a konzultantky záležitostí spisovatelských, módních a všech možných a tak dále, která mi kromě přátelství a morální podpory poskytuje denní dávky obrázků, aby podnítila mou představivost;

Davea Walkera a Isabel Hernandezové z knihovny Kensington and Chelsea Central Library v Londýně, kteří mi nejen poskytují rozsáhlou sbírku užitečných obrázků a zdrojů, ale rovněž mi představili pušku barona de Bérengera a fascinujícího muže, jenž ji vynalezl;

Cynthie, Vivian a Kathy, mých sester, které tu jsou vždy pro mě –

– s obzvláštním díkem Cynthii, která při mně stojí na veřejných akcích a udržuje vše v hladkém chodu, za její nápady, nákupy a povídání;

Díky Walterovi, mému manželovi, který je génius a zázrak mezi manžely, který převzal moje povinnosti, aby mi umožnil dokončit tuto knížku, a jehož trpělivé vedení z něho učinilo hlavní část každého příběhu, který napíšu.

Veškeré chyby padají jen a jen na moji hlavu.

„Vyšší společnosti se nelíbí, pokud duchovní či ženy způsobují příliš mnoho rozruchu.“

Edward Bulwer Lytton

England and the English (Anglie a Angličané), 1833

Prolog

Už je tomu mnoho let, co ve vyšších kruzích způsobila svým půvabem tak značnou senzaci některá débutante, tak jako hertfordshirská kráska slečna Hyacinth Pomfretová, druhá dcera lorda deGriffitha. Ve čtvrtek se tato mladá dáma stala předmětem obdivu všech zúčastněných.

Foxe’s Morning Spectacle

Sobota 4. května 1833

Přednedávnem jsme informovali o pozornosti, kterou vzbudil debut slečny Hyacinth Pomfretové. Tento týden se ze zahraničí nečekaně vrátila její sestra slečna Pomfretová. Jak si čtenáři jistě vzpomínají, nejstarší dcera lorda deGriffitha způsobila od svého vlastního debutu před několika lety více než jedno pozdvižení. Při dvou příležitostech došlo k přísnému pokárání. Při druhé, krátce před jejím odjezdem na kontinent, vznikl spor s lordem Nunsthorpem ohledně zákona o regulaci továren. Zprávy o jejím návratu byly tudíž v jistých kruzích přijaty s obavami.

Foxe’s Morning Spectacle

Čtvrtek 30. května 1833

Kapitola 1

Posluchárna Ligy mravnosti, Londýn

Čtvrtek 13. června 1833

Papá z toho nebude mít radost, blesklo hlavou Cassandře, když vstávala ze sedadla.

Jenomže se to udělat muselo a Společnost Andromeda si za svou mluvčí zvolila právě ji. Její otec byl vlivným členem Dolní sněmovny, kde pan Titus Owsley zjevně získával pro svůj nedomyšlený návrh zákona větší podporu, než by si zasloužil. Jiné ženy možná přehlížel, ale ignorovat dceru lorda deGriffitha si prostě nemůže dovolit.

Owsley byl jedním z mladších členů, pohledný, uhlazený a, podle jejího otce, ctižádostivější, než naznačovala jeho údajná skromnost. Parlamentní štědrá zásoba pokrytců nikdy nevyschla.

Oblékla se tak, aby na sebe nijak zvlášť neupozorňovala. Skromný klobouček usazený na jejích tmavě rudých vlasech nezdobily žádné květiny ani péra. Její světle levandulové šaty nekrášlily žádné přehršle volánků a kanýrků. Vlastně byla oblečená tak, jak se bojovníkům za morálku, jako byl Owsley, líbilo. Během jeho přednášky tiše seděla a poslouchala. Jeho řeč dávala docela smysl a byla pronesena vcelku vášnivě, ovšem jako většina příslušníků vyšší třídy netušil o obyčejných lidech zhola nic.

S jako vždy klidným výrazem pronesla: „Pane Owsleyi, v posledních týdnech se v londýnském tisku objevily jisté články o vašem návrhu zákona o dodržování nedělního klidu. Spolu s mnoha dalšími jsem trpělivě čekala na vaši reakci. Jelikož pravidla a zásady nedělního klidu byly základem vaší dnešní přednášky, věřím, že nyní odpovíte na otázky kritiků.“

Zmateně se na ni zachmuřil. „Kritiků? Nejsem si jist, o jakém tisku to mluvíte, slečno Pomfretová.“

O tom velice pochybovala, nicméně hrála spolu s ním.

„Mluvím o tomto.“ Mávla výstřižkem, který pořídila z posledního vydání Figara v Londýně, satirických novin s radikálními sklony.

Ačkoliv už si ta slova pamatovala nazpaměť, sklopila pohled a četla:

„,Předložení návrhu zákona panem Titusem Owsleym, v němž se za účelem lepšího dodržování nedělního klidu musejí chudí vzdát jistých nezbytností nutných k životu, aniž by byli bohatí připraveni o jakékoliv přepychové věci, je jedním z největších senátorských nesmyslů, na jaké si vzpomínáme za velice dlouhou dobu.“‘

Kolem ní se ozvalo lapání po dechu a hihňání. Z galerie následoval výbuch mužského smíchu. Upírala pohled dál na výstřižky.

„T-to n-ne-,“ koktal.

„,Požaduje, aby se na den Páně nepracovalo,‘“ pokračovala ve čtení, „,kromě činností, jež mohou být nezbytné pro fungování společnosti. V sídlech lze dále vařit a pořádat honosné večeře, ale nutné pokrmy nesmí být obstarány v jídelnách. Soukromé kočáry mohou jako vždy zaplavovat silnice, ovšem o nedělích nebudou trpěny žádné veřejné dopravní prostředky. Změny se ve skutečnosti dotknou pouze těch nejchudších, zatímco vyšší společnost si i nadále bude moci činit, čeho se jí zlíbí.‘“

Nyní se rozezněly sykot, pískot a smích.

Zvedla k němu pohled. Na zarudlé tváři vykouzlil blahosklonný úsměv, jímž muži obvykle oceňovali ženy, které se s nimi pokoušely pustit do diskuze. Odkašlal si a ještě pevněji sevřel řečnický pultík.

Než mohl dát dohromady nějakou odpověď, pronesla: „Vystihuje to, či nikoliv, váš návrh zákona? Nebo by pro vás bylo jednodušší odpovědět na otázky, jež vám pokládá vydavatel?“

Přečetla úryvek z dalšího části článku ve Figaru:

„Pane Titusi Owsleyi, podle vás

je o nedělích možno spát,

však chudí neměli by jíst či pít?

Že jídlo je jen marný hřích?

Že jezdit v kočárech soukromých

není žádný ďábelský hřích,

kdežto drožky nájemné –“

„Děkuju vám, slečno Pomfretová,“ ucedil zpoza zaťatých zubů. „Od rouhavých deníků, jež s potěšením zesměšňují všechno a všechny, je to typický kousek.“ Vyhlédl do publika. „Další otázky?“

„Než odpovíte na ty mé?“ nenechala se odbýt.

„Nechte ji dočíst tu báseň!“ zavolal kdosi.

„Odpovězte na dotazy té dámy!“ vykřikl někdo další.

„Jaké dámy? Vždyť je to deGriffithova gorgona.“

Po tomto následovalo kolektivní zalapání po dechu.

Pak sbor hlasů „Podívejte se sem!“ a „Kdo to řekl?“ a podobné.

Přidávalo se stále více hlasů, odporujících, souhlasných, vyzývajících, vyhrožujících. Muži vyskakovali ze svých sedadel. Ženy se zvedly a vydaly se ke dveřím.

Někteří mávali pěstmi. Křik zesílil v ohlušující hluk. Posluchárna se vmžiku proměnila v peklo.

deGriffith House, St. James’s Square

Později toho dne

„Během pár hodin jsem mezi svými kolegy přišel o veškerý respekt,“ soptil lord deGriffith, zatímco přecházel po své pracovně. „Má dcera nemohla počkat, až se s Owsleym a tím jeho pochybným návrhem zákona vypořádám sám, ale cítila se povinna sama vznést otázky na veřejnosti, aby z nás učinila terč posměchu celého Londýna.“

Cassandra očekávala tvrdé pokárání. Na co však nebyla připravená, byl fakt, že otec povolal do pracovny rovněž její sestru Hyacinth.

V poslední době se ovšem papá ohledně Hyacinth choval podivně. Všechno to začalo, když s mamá a Hyacinth dorazily do Londýna na zasedání parlamentu a související společenské události. Krátce poté, co se usídlily v městském domě na St. James’s Square, začala ve městě řádit chřipka, na niž se papá začal vymlouvat a znovu a znovu oddaloval její uvedení do společnosti.

Jakmile byla představena u dvora, omezoval její společenský život a odmítl bezpočet pozvání. Mohla se zúčastnit jen těch nejexkluzivnějších událostí, jen v té nejvytříbenější společnosti. Nebylo jí ještě ani devatenáct a nezbývalo jí než navštěvovat ty nejnudnější z nudných večírků.

Hyacinth si nestěžovala. Neměla to ve zvyku. Ovšem Cassandra dokázala číst mezi řádky jejích dopisů a poslední zpráva od lady Ancasterové, jejich tetičky Julie, jen uspíšila její návrat z Francie.

Sotva však přijela, manželka jejího bratra Augusta, Mary, onemocněla a Cassandra musela vyrazit do Hertfordshiru, aby se o ni starala a pomohla s vedením domácnosti. Do Londýna se vrátila v okamžiku, kdy bylo třeba postavit se těm Owsleyho licoměrným blábolům.

„Veřejnost pozval pan Owsley,“ prohlásila. „Já promluvila, protože někdo musel poukázat – jasnými slovy před lidmi – na jeho pokrytectví.“ Noviny budou informovat o pozdvižení v posluchárně. Mimo jiné to přitáhne pozornost jídelen, přepravních společností a těch, jejichž podniky by trpěly. Doufala, že s jejich podporou bude návrh zákona odsouzen k záhubě.

„Papá, káže o zbožném chování a prohlašuje, že pomáhá chudým, třebaže ten jeho návrh jen prohloubí jejich bídu.“

„Návrh nedělního klidu – nebo jakéhokoliv jiného zákona, když už jsme u toho – není problém,“ začal její otec. „Nejsi členem parlamentu. Jsi mladá dáma. Kvůli takovým příhodám budeš neprovdatelná.“

„Kvůli tomu, že mám vlastní názor? Že se zajímám o víc než jenom o šaty, které si obléknu?“

„Existují jiné způsoby, jak se o dění zajímat, jak ti neustále znovu a znovu opakuju. Pokud ti nestačí tvůj malý společenský klub, můžeš si vybrat ze spousty jiných dámských dobročinných činností.“

Jako by nikdy nezvedla ani malíček, aby pomohla těm, co to potřebovali. Kolika akcí a událostí na výběr prostředků už se zúčastnila od chvíle, co opustila dětský pokoj? Cožpak se nepřidala do Společnosti Andromeda – svého „malého společenského klubu“ – právě proto, že na to ostatní nestačili?

„Dáma své služby nabízí právě touto cestou,“ pokračoval papá. „Ne že vystupuje na veřejných událostech a cituje z radikálních plátků.“

„Ale ty jsi četl z Figara –“

„Kolikrát ti to ještě budu muset opakovat?“ povzdechl si. „Nejde o názor. Nejde o tvůj zájem. Ani nejde o ten deník. Jde o to, že jsi vystoupila na veřejnosti a ztropila skandál.“

Jinými slovy potíž spočívala v tom, že odmítala mlčet.

Poučoval dál: „Doufal jsem, že se tentokrát z cest vrátíš vyzrálejší a trpělivější. Doufal jsem, že tvůj soucit s Mary znamená nějakou změnu. Jenomže se zdá, že se chceš za každou cenu stát starou pannou a znemožnit si jakoukoliv vyhlídku na sňatek.“

Ach-ehm. Cassandra spatřila, jak se před ní rozevírá propast. Její otec byl mazaný politik. Opatrně, klidně prohodila: „Nechápu, proč bych měla měnit svou povahu jen proto, abych potěšila nějakého muže.“

„Ne povahu. Svoje chování. Cožpak nevidíš ten rozdíl?“

„Vím, že nemohu předstírat, že jsem někdo, kým nejsem.“

Přestal rázovat a těkal pohledem z Hyacinth na ni a zase zpět. Zhluboka se nadechl a zase vydechl. „Dobře tedy,“ pronesl mírnějším tónem. „Dělej, jak myslíš. Tak jako vždy. Ale…“

Odmlčel se a sklonil hlavu, jako by si prohlížel podlahu.

Cassandra a Hyacinth si vyměnily pohledy. Slůvko ale pronesené tímto konkrétním tónem, následované pauzou a sklopenou hlavou, bylo proslulé. Při několika příležitostech předcházelo konci a pohřbení nějakého zákona. Vedlo k zániku čtyř politických kariér. Předchozího krále rozplakalo vícekrát, než mohl někdo spočítat.

„… ale,“ navázal papá, „buď si vědoma, že nevidím důvod, aby Hyacinth pokračovala ve své společenské sezoně, pokud ji hodláš podkopávat.“

„Podkopávat –“

„Tvoje chování se odráží i na ní, na nás na všech. Ty jsi debutovala před lety, a stále jsi neprovdaná. Děláš si, co se ti zlíbí, bez ohledu na možné následky, a to díky mým příliš shovívavým rodičům.“

Jelikož její rodiče měli plné ruce práce s výchovou synů, víceméně přesunuli starost o svou nejobtížnější a nejstarší dceru na prarodiče z otcovy strany, za což mohla děkovat štěstěně. Babička a dědeček Chelsfieldovi chápali, že není jako jiné dívky, a nesnažili se ji omezovat a měnit. Nicméně zůstali v Paříži, takže byla momentálně nucena vypořádat se se svými rodiči sama.

„Cožpak ti nedošlo,“ horlil její otec, „že vhodní muži stejně jako jejich rodiny budou uvažovat, zda Hyacinth nepůjde ve tvých stopách?“

„Ale Hyacinth přece vůbec není jako já, papá. Nikdy nebyla.“

Žádná z mladších sester se jí nepodobala. Helena studovala ve škole a Cassandra nevěděla o jediném případu, kdy by se dostala do potíží, a Hyacinth…

Ach, ta byla krásná, zevnitř i navenek, s milou povahou, laskavá, shovívavá, tolerantní, trpělivá.

Cassandra byla Medúza a deGriffithova gorgona a zvěstovatelka zkázy. Svět v ní neviděl ženu, protože si nenechávala své názory pro sebe, a co hůř, sdělovala je jasně a napřímo.

Krátce řečeno byla prostě saň.

Se saní se nikdo nechtěl oženit – kromě naparujícího se hrubiána Petruccia v té Shakespearově hře, což byl sotva ideální muž. Ne že by nějaký ideální muž existoval.

Manželství bylo už tak složité dokonce i s relativně rozumnými muži, jako byli její dědeček či otec nebo bratr Augustus. I inteligentní ženy činily v tomto ohledu fatální chyby. Podívejte se na její drahou přítelkyni Alice, nyní navždy uvázanou k vévodovi z Blackwoodu. A lady Olympia Hightowerová nedávno unikla jen o vlásek, když vzala rozum do hrsti a uprchla jen pár minut před svatbou s vévodou z Ashmontu.

„Choval jsem bláhové naděje, že společnost dalších dívek otupí tvé ostré hrany,“ pokračoval papá. „Ale společenské sezony míjely a ty jsi byla čím dál tvrdohlavější. Nemohu ti dovolit, abys dál udávala svým mladším sestrám tak otřesný příklad. Nemohu ti dovolit, abys dál rozrušovala svoji matku. Jak jsem jí v poslední době více než jednou zdůraznil, je směšné snažit se provdat osmnáctiletou dceru, když ta, které už bude skoro třicet, se odmítá usadit.“

Třicet! Toho příšerného věku dosáhne až za další čtyři roky a několik měsíců.

„Papá, nejde o –“

„Bylo by nepatřičné, aby se Hyacinth provdala dříve než její sestra, která je svým vlastním způsobem stejně hezká a byla by podobně vyhovující, kdyby se jen trošinku snažila. Takže je s tím konec.“ Odmlčel se a pohlédl z jedné dcery na druhou.

„Konec s čím…?“

„Nedovolím, aby se Hyacinth provdala, dokud nebudeš pod čepcem ty,“ konstatoval. „A jelikož se nemůže vdát, nevidím důvod, aby v Almackově klubu strávila byť jen jedinou další minutu. Už žádné večeře, obědy, zahradní slavnosti, plesy, projížďky, pikniky, vodní večírky, divadlo, balet ani opera. Zkrátka a jednoduše, Hyacintina společenská sezona právě teď skončila.“

Putney Heath

Někdy dopoledne 15. června 1833

Lucius Wilmont Beckingham, šestý vévoda z Ashmontu, pomalu zvedl hlavu ze složených paží. Byl nazýván nejpohlednějším mužem Anglie. A také dalšími přízvisky, ale o tom až později. Momentálně vypadaly jeho světlé kudrnaté vlasy jako vrabčí hnízdo. Neuvěřitelně modré oči měl podlité krví. Jedno oko zdobil monokl, starý pár dnů.

Zatímco se pokoušel zaostřit, hlučný svět kolem něho se nakláněl nahoru a dolů a do stran a neustále se otáčel jako loď prodírající se mlhou na rozbouřeném moři.

Zavřel oči a pak je zase otevřel a opar trošičku ustoupil. Nebyli to námořníci, kdo na sebe pokřikoval, jen nějací křupani. Hluk nepocházel z vrzajících lan v bouři, ale od dupotu nohou a řinčení džbánků o stůl. Nešlo o loď ani nic podobného. Nacházel se v hostinci.

Správně.

U Zeleného panáčka. V Putney Heath.

Přesně tam zašel.

Po souboji.

Se svým nejlepším přítelem.

Sklopil pohled na ruce. Konečně se mu přestaly třást.

Stálo ho to – co? Jen tucet panáků brandy se sodou? Dva tucty? Proč ne tři?

To je fuk. Udělal, co musel. Jeho Prolhaná, Zrádná Milost, vévoda z Ripley, mizerná, prachsprostá náhražka rádoby nejlepšího přítele, mu uloupila děvče. A ne jen tak ledajaké, ale lady Olympii Hightowerovou. A nešlo jen o obvyklé odloudění děvčete – což bývá pro něj a jeho dva domnělé nejlepší kamarády normálně zábava a hra – ale Ashmontovu nastávající. V jejích svatebních šatech! Pár minut před tím kázáním a  ano a tak dále.

Ale ne, teď už to bylo v pořádku. V naprostém pořádku. S Ripleym udělali, co museli, a…

Ashmont potřásl hlavou, aby se zbavil těch obrazů. Všechna brandy se sodou nedokázala vymazat noční můru, která mu nedala spát: Ripleyho paže zvednutá v okamžiku, kdy neměla, o zlomek úderu srdce příliš pozdě – ve stejné chvíli, kdy Ashmont stiskl spoušť.

Jen o chlup nezabil svého nejlepšího přítele.

Ne že by mu to ten přítel nějak usnadnil. Zatracený idiot. Vystřelit do vzduchu, co ho to popadlo.

„Další.“ Ashmont zvedl ruku, aby mávl na číšnici. „Ještě jednu.“

Pak si vybavil, že není sám.

Ještě ne.

Humphrey Morris. Druhá strana stolu. Třetí syn hraběte z Marthamu. Ve škole známý jako Morris Tertius. Vysoký chlapík. Skoro tak vysoký jako Ashmont. Ale mladší. Hubenější. S lepším vychováním.

Čímž se vysvětluje, proč nebyl jedním z Ashmontových nejlepších přátel. Předtím. Teď už je to jinak. Morris vystupoval jako jeho sekundant, když Jeho Zpropadená Milost vévoda z Blackwoodu odmítl, ta zrádná krysa. Další rádoby nejlepší kamarád, který takový není. K čertu s nimi všemi.

Ashmont vrhl zakalený pohled na muže sedícího naproti němu, jenž vypadal, že nabíjí pistoli.

„Cožpak už tohle nemáme za sebou?“ prohodil Ashmont a srdce mu poskočilo. Snad ten příšerný souboj nebyl jenom sen?

„Ještě ne,“ odpověděl Morris. „Na chvilku jsi usnul. Ovšem předtím jsem tvrdil, že nedokážeš z vrcholku tamtoho okna sestřelit džbánek, aniž bys rozbil sklo, a ty ses chvástal, že to dovedeš, a vsadili jsme se o deset guineí, jestli to svedeš, nebo ne. Jenom musím nejdřív na chvíli ven.“ Trhl hlavou do zadní části hostince. „Odskočit si.“ Nemotorně se zvedl ze sedadla. „Nezačínej beze mě.“

Ashmont sledoval, jak vyplouvá z místnosti jako loď v rozbouřených vlnách.

Zíral na stůl před sebe, kde leželo pouzdro s pistolí. Zauvažoval o navrženém cíli, vpravo od vstupu do hostince.

To bude snadné.

„Ty prolhaný bastarde!“ zahřímal kdosi. „Zopakuj to a já tě poučím něco, na co nikdy nezapomeneš.“

„Naučím,“ zamumlal Ashmont. „Ne poučím, ty troubo.“

Lekce z gramatiky si nikdo nevšímal. Někdo křičel na toho troubu. Pak už ječeli všichni, ozývalo se bouchání džbánků a škrábání židlí po podlaze.

Z toho hluku vibrovala Ashmontovi hlava.

„Nechte toho,“ zabručel. „Nechte toho, zpropadeně, jděte k čertu. Přestaňte s tím zatraceným křikem.“

Nezvýšil hlas. Byl přece vévoda. Když promluvil, lidé ho poslouchali.

Tahle cháska ovšem ne. Měli příliš plné ruce práce s – Ach, a teď řvali ještě víc, zaslechl pár vtipných nadávek, které ani neznal, židle se kácely a stoly rovněž. Někdo skočil na někoho dalšího. Úprk ke dveřím – dobře. Jen ať vypadnou. Jenomže dveře nechali otevřené a ten kravál – hlasitější a hlasitější. Uvnitř. Venku. Ze zadních místností se hrnuli lidé.

Co tam všichni dělají v tuhle hodinu? Popadl pouzdro a vytáhl pistoli. Odstrkoval lidi z cesty a vrávoral ke dveřím.

Vypochodoval z nich, přes krytý vstup, dolů po schodech a na cestu. Zvedl pistoli.

Mezitím

Existovaly jisté hranice a Cassandra právě k jedné dospěla. Mamá plakala dva dny, s papá nebyla řeč a Hyacinth nedokázala najít jediný důvod, proč se na kohokoliv zlobit.

„Papá chce, aby ses provdala,“ domlouvala jí včera večer. „Chce, aby tě někdo ochraňoval. Nemyslí to zle. Bojí se o tebe. O nás obě. Neviděla jsi, jaké to bylo po mém uvedení do společnosti. Gentlemani mě pronásledovali, až byla mamá zoufalá a papá se zlobil. A popravdě řečeno bych radši trávila čas s dalšími dívkami, jenže jim nebylo příjemné, když muži neustále tropili tolik povyku, aby upoutali moji pozornost.“

Také přiznala, že ještě není připravená se za někoho provdat, takže si s tím Cassandra nemá dělat starosti. Naléhala na Cassandru, aby navštívila jejich churavějící bývalou guvernantku v Roehamptonu. Paní Nisbettová se na radu lékaře chystala přestěhovat do Říma. Mohla by to být Cassandřina poslední šance ji vidět.

Rodiče proti tomu návrhu pro tentokrát nic nenamítali, jen jako obvykle zabručeli cosi o tom, aby nejezdila sama, a Cassandra se aspoň dostala z Londýna do krásné venkovské přírody.

Tudíž se tohoto čím dál více zataženého červnového dopoledne ocitla na cestě ve svém faetonu s poloviční střechou směrem do Putney Heath. Její služebná Gosney seděla vedle ní vpředu a lokaj na zadním sedátku. Na zdolání necelých sedmi mil za širého dne Cassandra považovala tento dopravní prostředek za více než postačující.

Ačkoliv jí v hlavě stále vládl zmatek, svět kolem ní byl poklidný. Jediný další živý tvor, jehož zahlédla, byla zbloudilá kráva, jediný obyvatel ohrady rozkládající se na pusté pláni na druhé straně od hostince U Zeleného panáčka o pár metrů dál. Vzhledem k hodině, počasí a množství dalších vozů okolo (žádné), předpokládala, že k paní Nisbettové dorazí velice brzy.

Ale.

Když se přiblížila k Zelenému panáčkovi, ze dveří se vyřítili dva muži.

Zpoza ní se ozval Keeffeův hlas: „Slečno, bude nutné –“

„Ano, vidím.“

Spatřila, jak se bojovníci vyškrábali na nohy a pustili se do rvačky, již započali uvnitř.

Z hostince za nimi se s křikem vyhrnuli další muži – bezpochyby aby je povzbuzovali a sázeli na ně. Pochopila, že se spor brzy přenese i na ulici.

Přestože byla cesta úzká, měla ji momentálně jen pro sebe, a mohla se tedy snadno přesunout víc doleva, blíž k pastvinám. Očekávala, že kolem té bezprostřední pranice snadno projede.

Ovšem ve stejném okamžiku, kdy zahnula s koňmi, vyklopýtal z hostince další muž, namířil pistoli do zamračené oblohy a vystřelil.

Výbuch zazněl venkovskou krajinou jako začátek bitvy. Gosney vyjekla, ze stromů se vznesli krákorající ptáci a koně se vyřítili plnou rychlostí. Jelikož zrovna v tu chvíli začali zatáčet k ohradě, vběhli přímo do ní.

Gosney se držela sedadla, zatímco Cassandra se snažila zařídit, co bylo potřeba: upokojit zvířata a dostat je pod kontrolu, jak ji Keeffe učil. Tohle zvládne.

Neměla čas.

Otěže se přetrhly, kolo vrazilo do ohrady a vůz se převrátil.

Ashmont se rozběhl, sice na nejistých nohou, ale rozběhl. Několik mužů se podobně vrávoravě pustilo za ním.

Když dorazil na scénu, spatřil na zemi tři těla.

Dvě ženy nedaleko kočáru. Jeden muž o něco dál.

Ačkoliv musel zdolat jen malou vzdálenost od schodů ze Zeleného panáčka k ohradě, uplynula snad celá věčnost, než k ní dorazil. Žaludek mu bouřil a točila se mu hlava, zatímco si prohlížel jednu nehybnou postavu za druhou. Pak se hromádka modrých šatů pohnula. Žena se posadila. Potřásla hlavou. Rozhlédla se kolem sebe. Klobouček se jí sesunul na stranu a odhalil tmavě rudé vlasy, jež se jí uvolnily z vlásenek.

Okamžitě k ní vyrazil, ale země byla hrbolatá, sotva se dokázal soustředit a nohy mu nechtěly fungovat.

Pak zvedla hlavu druhá žena. Jsou stále naživu. To je dobře.

Klekl si vedle té, jež byla blíž, u té zrzky. V puse měl sucho. Jazyk se mu lepil na patro. S trochou úsilí se mu podařilo zakrákorat: „Jste v pořádku?“

Podívala se přímo na něho, oči měla šedé jako kámen.

„Vy,“ hlesla. Párkrát zatahala za klobouček a stáhla si ho, přitom přetrhla stužku. Tvrdě ho jím udeřila. Byl to jenom slamáček, ale zaskočila ho nepřipraveného. Reflexy měl opožděné, jeho rovnováha plavala v brandy, takže se skácel na zadek.

Vyškrábala se na nohy a zvedla bičík ležící nedaleko. „Vy,“ zopakovala a shlížela na něho.

Ashmont se rozhodl zůstat tam, kde je.

Přistoupila k němu, sukněmi se mu otřela o kalhoty.

„Ano, vy, jak jinak,“ soptila. „To mi ještě scházelo.“

On.

To pochopení tam bylo, jistěže, kdesi ve zmatku v Cassandřině mysli: záblesk poznání ve stejném okamžiku, kdy se koně splašili.

On ovšem nebyl důležitý.

Důležité bylo její služebnictvo. Důležití byli koně.

Keeffe.

Naučil ji jezdit a řídit. Doprovázel ji od doby, kdy byla ještě neposlušnou čtrnáctiletou dívkou a on nesmělý šestadvacetiletý žokej. Téměř dvanáct let spoléhala na jeho moudrost, a to nejen v otázce koní.

Později bude muset zkontrolovat tu krávu. Rychlý pohled jí napověděl, že zřejmě není nijak zraněná. Další prohlídka bude muset počkat. „Dohlédněte na koně,“ zavolala a několik mužů si pospíšilo ke zvířatům.

Gosney se zvedala na nohy. Byla poškrábaná a pohmožděná a – ach – trochu krvácela. Ušla pár kroků a chytila se hrazení ohrady. Byla potlučená, to ano, ale naživu a víceméně v pořádku.

Kráva, kterou nedávné události nijak nevyvedly z míry, se přesunula na stranu výběhu a pozorovala ji s obvyklým mírným, tupým zájmem.

Cassandra rychle vykročila. Věděla, kde je Keeffe. Zahlédla ho pod stromem. Nehýbal se.

Zvenčí vypadala naprosto vyrovnaně. Ať už se stane cokoliv, člověk, který svíral opratě, musí zůstat majestátně klidný. To ji naučil. Odolala touze se rozběhnout. Země byla nerovná a nikomu by nepomohla, kdyby si navíc vymkla kotník.

Soustředila se na Keeffea. Celý její svět se soustředil na Keeffea.

V duchu si ho představovala: se zlomeným vazem, s rozbitou lebkou, s nemožností nápravy.

„Keeffe!“ zavolala.

„Slečno!“

Rozechvěle vypustila dech, o němž ani netušila, že ho zadržuje, a přistoupila k němu.

Začal se zvedat do sedu a tvář se mu zkroutila.

„Nevstávejte,“ zastavila ho. „Jste zraněný.“ Klekla si vedle něj.

„Ani trochu, slečno,“ prohlásil. „Za minutku budu v pořádku. Jenom mi to vyrazilo dech.“

„U sta hromů!“ Ten neschopný, obrovský pitomec, který způsobil dané potíže, vydechl alkoholické výpary, zastavil se vedle ní a poklekl u Keeffea. „Není mrtvý?“

„Ne, Vaše Milosti. Ani zraněný. Za chvilinku bude všechno dobré.“

Vaše Milosti. Ano, všichni věděli, kdo je: vévoda z Ashmontu, skrz naskrz zhýralec.

Cassandra vstala. Hněv odvál úlevu. Ještě nikdy po ničem netoužila tolik jako ho přetáhnout přes hlavu bičem. Tvrdě. Opakovaně. Ne že by to cítil.

Pak si uvědomila, že se dívá na jeho holou hlavu, na kštici rozcuchaných světle zlatých kudrlin. Vévoda byl bez klobouku.

A opilý, ale to se rozumělo samo sebou.

„Hej, chlapi!“ zavolal. „Nosítka pro – pro –“

„Jsem Keeffe, Vaše Milosti, a nepotřebuju odnést. Za chvilinku budu jako rybička.“

Keeffe před lety spadl při dostizích tak ošklivě, že všichni věřili, že je mrtvý, nebo skoro mrtvý.

„Keeffe.“ Vévoda se odmlčel a zakymácel. „Neznám vás? Nejste Tom Keeffe? Ten žokej?“

„Byl jsem, Vaše Milosti. Už je to ale dávno.“

„Kdysi jsem vás viděl na závodech v Newmarketu. Já a pár mých přátel. Tehdy jsme byli ještě kluci, ale věděli jsme o vás všechno. Ten poslední závod byl zpropadená smůla.“

Zpropadená smůla bylo hodně slabé vyjádření.

A teď…

Něco bylo příšerně špatně. Keeffe se to snažil skrýt, ale Cassandra mu to viděla ve tváři, v tom, jak k sobě tiskl rty.

Upřela svůj Medúzin pohled na Ashmonta. „Kdybyste byl tak laskav a nechal si tohle vzpomínání na později – nebo ho vynechal úplně,“ prohlásila, „ráda bych se postarala o svého podkoního.“

„Mně nic není, slečno.“ Keeffe se pokusil zvednout. Zalapal po dechu a vytřeštil oči. „Možná by nám mohl pomoct některý z vás chlapů,“ obrátil se na kolemstojící čumily.

„Já vám pomohu,“ oznámil vévoda.

Vévoda z Ashmontu, zrovna on.

Kdysi dávno zaujímal v Cassandřině životě významné místo. Mimo jiné to byl blízký přítel současného vévody z Ripley, bratra její nejdražší přítelkyně Alice – z níž neštěstí a tragédie učinily vévodkyni z Blackwoodu. Většinu svého dětství vídávala Cassandra Ashmonta téměř každé léto v Camberley Place, v domově své tety Julie.

V poslední době se o něm dozvídala především z doslechu. Byl hlavní postavou ve sloupcích novin a časopisů, v pobouřených dopisech vydavatelům a satirických pamfletech ve výlohách obchodů s papírenským zbožím.

Ačkoliv s ním Cassandra měla jen málo společného – nebo s Ripleym či Blackwoodem, když už jsme u toho – dokonce i přes své mládí si velmi dobře uvědomovala, co se z něj stalo. Ashmont, spolu s těmi dalšími dvěma, patřil k Jejich Ne-Milostem a podle názoru většiny vyšší společnosti byl tím nejzkaženějším: nespoutaný prostopášník s infantilním smyslem pro humor a bojovými instinkty kohouta, který vnášel chaos všude, kam vkročil.

Ach ano, přesně tohle potřebovala: ošklivě pochroumaný kočár, v dohledu žádný přijatelný vůz, nejproslulejší člen aristokracie v obklopení zahálčivých, opilých místních a Keeffe v bolestech, jež nemůže skrýt, ačkoliv se domnívá, že to dokáže.

Rychle zhodnotila situaci.

Až donedávna žili Augustus a Mary v Putney a Cassandra se tu docela dobře vyznala. Věděla, že Zelený panáček není po rvačce vhodné místo pro zraněného muže. Totéž se dalo říct i o všech dalších blízkých hostincích.

Nicméně Bílý lev, velká a rušná krčma na High Street, se nacházel ani ne míli odtud. Na High Street bydlel i schopný lékař, pokud se nic nezměnilo po řádění tří vévodů. Podle Foxe’s Morning Spectacle způsobili v Putney a okolí za poslední týden více než obvyklou dávku vzrušení.

Ashmont se nejistě zvedl a napřáhl ruku, aby pomohl jejímu lokaji.

„Zatím s ním v žádném případě nehýbejte,“ okřikla ho ostře. „Keeffe má něco zlomeného a nechci, aby upadl do šoku.“

„Ne, slečno! Je to jenom pár boulí a modřin, víte, že už jsem kolikrát dopadl hůř.“

„Nehýbejte se,“ nařídila Keeffeovi. „A nemluvte.“

„Slečno, přísahám –“

Probodla ho pohledem. Keeffe umlkl.

Obrátila zrak na Ashmonta a zjistila, že ji zmateně pozoruje.

Zataženou oblohou proniklo několik zbloudilých slunečních paprsků a zatřpytily se mu ve světlých vlasech jako lesknoucí se sklenka šampaňského. Usmál se a jeho pohmožděná prostopášná tvář se proměnila v cosi nadpozemsky krásného.

Před očima jí vyvstala dávno zapomenutá vzpomínka na jistou podzimní noc v Camberley Place, když desetiletá Cassandra s údivem vyhlížela do nebe. Vedle ní stál pohledný synek vévody z Ashmontu, o pár let starší než ona. Byl ve stejném věku jako její bratr Anselm, ale ne tak protivný. V té době se jmenoval lord Selston – Selston pro ostatní chlapce – ale její teta Julia ho nazývala jeho křestním jménem, Lucius.

Podle slova lux: světlo. Cassandra se učila latinsky, většinou na vlastní pěst.

Ukazoval jí, jak najít souhvězdí v obrovském množství hvězd vytvářejících Mléčnou dráhu.

„A tamhle je Andromeda,“ prohlásil.

„Kde?“ ptala se.

Na rozdíl od jejího bratra se neušklíbal ani nepoškleboval, že holky nic nevědí.

Lord Selston jí ukázal, jak rozpoznat náležité hvězdy. „Znáte legendu o ní?“ zeptal se.

„Ne.“ Vzhlédla mu do tváře a představovala si, že pochází odtamtud, z hvězd, zatímco jí vyprávěl báji o Perseovi a Andromedě.

Jeho Milost s andělskou tváří.

Tak mu říkala Alice, mimo jiné.

Od té noci, kdy pozorovali hvězdy, uběhla spousta let. Chlapec, který kdysi působil jako božská bytost, zmizel už před dávnou dobou.

Cassandra spolkla povzdech. Taková škoda. Taková náramná škoda.

Vévoda z Ashmontu, stále s úsměvem na rtech, se mírně zakymácel na jednu stranu, pak na druhou, načež se skácel na zem.

Kapitola 2

Oči měla šedé jako mračna nad jejich hlavami. Metaly na něj stříbřité blesky. Tedy ty oči. Když Ashmont otevřel ty svoje, oblaka, do nichž zíral, představovala klidné, tajemné stíny, velké jako sloni pomalounku pochodující po nebi. Tu a tam mezi nadýchanými slony se dal zahlédnout kousek čehosi, co mohla být obloha, nebo další oblaka o něco výš. Přes slony a jejich svět neprorazil ani náznak modré.

Oči měla šedé a Ashmont měl pocit, jako by na něm ti sloni tancovali.

Začal vnímat hlasy. Ten její prohlásil: „Na tohle nemám čas. Vy, pánové, zvedněte vévodu z té země.“

Nad ním se objevily snad stovky natažených rukou.

„To je v pořádku, Vaše Milosti,“ řekl kdosi.

„Prostě vás to zaskočilo, nic víc,“ prohodil někdo další. „Jak jste tak zničehonic vyběhl na vzduch za slečnou Pomfretovou.“

Pomfretovou. Nezná to jméno? To je fuk. Přemýšlení bolí.

„Všechen ten čerstvý vzduch byl na něj příliš, o tom není pochyb,“ ozval se její hlas. „A není žádným tajemstvím, proč byl v tuto hodinu vzhůru. Jistě došlo k nějakému souboji.“

Sbor hlasů: „Ach, to ne, slečno Pomfretová!“

„Ty jsou proti zákonu, ty souboje.“

„To už nikdo nedělá.“

„Každopádně ne tady.“

Ashmont mávl rukou. „Přestaňte s tím zatraceným dohadováním. Běžte pryč.“

Ustoupili. Přece jen je vévoda. Když mávne rukou, lidé poslouchají, například se klidí z cesty.

On byl jediný, kdo se tak nechoval.

Ať už podnikal cokoliv, z cesty se nikdy neklidil.

Nebyl si ani jistý, co to znamená. To je jedno. Na tom nezáleží.

Zvedl hlavu ze země a potřásl s ní. Před očima uviděl pár dámských polobotek. Modrých. A lem modré sukně potřísněné hlínou a trávou. Pohledem pomalu putoval nahoru po řadách stužek až k přepásanému pasu a pak ještě výš k pomačkanému krajkovému živůtku – nepatřil k těm nejpřeplněnějším, jaké kdy viděl – lemovanému pomačkanými širokými klopami a pak ještě dál k tváři a těm stříbřitým blýskajícím se očím a tmavě zrzavým kudrnám. Bez klobouku. Protože ho tím kusem oděvu praštila.

Ze všeho toho dívání se unavil.

Nechal hlavu znovu klesnout.

Cosi někomu řekla. Zaslechl kroky, spěšně dunící po pastvině. Vytrácely se.

Napřáhla ruku v rukavičce. „Vstaňte.“

Ashmontovi se nechtělo vstávat. Měl pocit, že místo hlavy má obří, pulzující velehoru.

„Vstaňte.“ Ruka v rukavičce zůstávala a čekala.

Ignoroval ji.

Zavřel oči. Čas ubíhal.

Zalila ho studená voda. Topil se a lapal po dechu a vymrštil se ze země tak rychle, že téměř vyhodil obsah svého žaludku. Svět se točil stále dokola, zelený a hnědý a šedý, tu a tam s jasnými tečkami barev.

„Co? Co?“ Zrak se mu pročistil a pak ji spatřil, jak drží vědro.

„Už se cítíte lépe?“ otázala se.

Vzdáleně vnímal smích, který náhle ustal.

Především však vnímal ji, jak se tyčí vysoká a vzpřímená, s bradou vztyčenou a šedýma očima, jež ho vyzývaly… A nezahlédl snad v koutcích jejích úst náznak úsměvu?

„Nemám čas čekat, až přijdete k rozumu,“ oznámila. „Stejně velice silně pochybuju, že by se to kdy stalo.“

Na jediný děsivý okamžik si nedokázal vzpomenout. Všechno před tímto okamžikem se ztrácelo v husté mlze. V oblacích.

„Můj lokaj potřebuje pomoc,“ pokračovala.

„Slečno, to nebylo nutné. Je to vévoda. Vmžiku budu jako rybička.“

„Šetřete dechem, Keeffe,“ nařídila mu. „Budete ho potřebovat.“

Ashmont pohlédl směrem, odkud se ozýval ten mužský hlas.

Všechno se mu to vrátilo.

Zbraň vypálila a pak se všechno zvrtlo…, ale nikdo není mrtvý. Ještě ne.

Přistoupila blíž a on musel potlačit silnou a neobvyklou touhu utéct. Pronesla tlumenějším hlasem blízko u jeho ucha: „Jste tak opilý, Luciusi, že představujete nebezpečí sám pro sebe, nemluvě o každém ve vašem okolí. Bez ohledu na mé pocity – já osobně považuju váš stav a chování za ohavné a nanejvýš ostudné –“

„Ty sladké řeči si můžete nechat, má drahá,“ podařilo se mu zachraptět. „Řekněte, co chcete.“

„Ačkoliv je to děsivé, potřebuju vaši pomoc. Hned. Potřebuju, abyste využil svého vlivu a peněz. Musíte se vzpamatovat a pokusit se, alespoň jednou za svůj mizerný život, být užitečný.“

Přes mlhu a téměř neodolatelnou touhu si lehnout a umřít se Ashmontovi nějak podařilo zařídit, aby byla okamžitě přinesena nosítka. Teď sledoval, jak na ně Keeffea opatrně přesunují, načež ho nesou na vůz, kde byla nosítka upevněna, aby se snížila možnost nárazů, jak jen to půjde. Slečna Pomfretová trvala na tom, že půjde vedle povozu do hostince, a varovala kočího před každou jámou a nerovností na cestě před nimi. Ashmont kráčel po druhé straně. Než dorazili k Bílému lvovi, lékař, pro něhož poslal, už dorazil a Ashmont byl připravený nechat si amputovat hlavu.

Ačkoliv byl pan Greenslade mladý a svou praxi vedl teprve několik let, měl velké zkušenosti s otřesy mozku, skoro utopeními, zlámanými kostmi a dalšími rozličnými zraněními, to vše díky Jejich Ne-Milostem. V době války by si jistě vedl obdivuhodně. Navíc majitele a personál Bílého lva, oblíbeného místa zábavy tří vévodů v okolí, netrápily žádný mor ani dělostřelecká palba.

Tu a tam natropili nějakou škodu, ale Ashmont a jeho přátelé vždy vyrovnali váhy. Zaplatili za obtíže, ať už byly jakékoliv, a byli štědří, vynahrazovali škody způsobené svými vtípky, bitkami, sváděním a ničením. Následkem toho byli vévodové vždy vítáni s radostí namísto s vidlemi, sálajícími pochodněmi a vrčícími psy.

Lékař nechal Keeffea odnést ke stolu v jednom ze soukromých jídelních salonků. Byl to stejný stůl a pokoj, v němž Ashmont viděl více než jednoho kamaráda, jak natažení čekají na Greensladeovo ošetření. Slečna Pomfretová hodlala na vše dohlížet, ale tentokrát byla přehlasována. Ačkoliv by Keeffe souhlasil téměř se vším, nehodlal dovolit, aby ho spatřila neoblečeného. Začal být tak rozrušený, že nakonec odešla, aby se mu zranění ještě nezhoršilo.

Na lékařův návrh se Ashmont uchýlil do hlavní jídelny.

Krátce poté, co číšník převzal jeho objednávku, dorazil Morris Tertius, s pouzdrem od pistole a Ashmontovým kloboukem.

Teprve tehdy Ashmontovi došlo, že přišel o pokrývku hlavy. A o prvotřídní soubojovou pistoli. Co s tou zbraní provedl?

„Kam jsi zmizel?“ vyptával se Morris. „V jedné chvíli jsi seděl v hostinci, a pak jsi tam nebyl a poté jsem se probudil pod stolem a nikdo netušil, kam jsi odešel, a potom se všichni rozprchli, jenomže do všech možných směrů. Někdo tvrdil, že tě postřelili, a kdosi další prohlašoval, že to byl nějaký lokaj, a pak jsem se podíval pod stůl a tam leželo pouzdro od pistole, jenomže jenom s jednou zbraní. ‚Co se stalo s tou druhou?‘ uvažoval jsem.“

Blackwood o Humphreym Morrisovi prohlašoval, že má jazyk, který by stačil na dvě sady zubů. Ashmontovi momentálně jeho upovídanost nevadila. Alespoň nemusel přemýšlet.

Alkohol to taky uměl zařídit, ovšem vévoda měl kupodivu pocit, že toho na jedno dopoledne vypil až přespříliš.

Dvě zraněné ženy. A ten malý chlapík, zrovna on. Ze všech mužů na širém světě musel Ashmont ublížit zrovna Tomu Keeffeovi. Hrdinovi dostihové dráhy? K čertu, hrdinovi života. Narozenému v chudobinci. Dítěti nuzáků. Nějak se mu podařilo z toho prostředí uniknout, aby našel svoje poslání a vydobyl si místo mezi nejlepšími žokeji…

… až do toho dne v Newmarketu, kdy ho málem ušlapali k smrti. Ve skutečnosti ho nejdřív prohlásili za mrtvého. Přesto byl tu. Přežil, navzdory vší nepravděpodobnosti, tak jako vyhrál ty předchozí závody.

Jestli teď nepřežije…

Nedokázal na to ani pomyslet, a tak na to Ashmont nemyslel.

„Zatímco jsi byl pryč, místní se začali rvát. Mně to nepřipadalo nijak vtipné. Vyběhl jsem ven a vypálil z pistole. Copak jsi to neslyšel?“ vysvětloval.

Morris zavrtěl hlavou. „Něco jsem zaslechl. Nevím co. Vlastně si toho moc nepamatuju.“

Ashmont mu to pověděl.

Morrisovo obočí vylétlo vzhůru. Světle hnědé oči měl doširoka otevřené, stejně jako ústa. „Říkal jsi, že v tom kočáru byla slečna Pomfretová?“ Výraz jeho tváře zjemněl a ztlumil hlas. „Ne slečna Hyacinth Pomfretová?“

„Slečna Pomfretová,“ zopakoval Ashmont. „Zrzavé vlasy. Šedé oči. Sto sedmdesát centimetrů vysoká, nebo tak nějak. S bojovnou povahou, něco jako Boadicea. Vylila na mě vědro plné vody.“

Říkala mu Lucius. Kdo si to dovolil?

Morrisův zasněný výraz se proměnil v hrůzu. „Ach ne! Cassandra Pomfretová! Tady!“

„Vidím, že ji znáš.“

„Ty ne? Jak ji můžeš neznat?“

„Někdo prohlásil, že je to slečna Pomfretová, a většina Putney zřejmě ví, kdo to je.“

„Jeden z jejích bratrů tu vlastní dům,“ vysvětlil Morris. „Teď ho pronajímá. Rodina lorda deGriffitha. Dědic hraběte z Chelsfieldu. Je jich deset. Ona je nejstarší ze tří dcer. Taky známá jako Cassandra, zvěstovatelka zkázy, což vskutku je. Stačí, když otevře ústa, vyjdou z nich příšerné věci. Musíš ji znát. Je to přítelkyně Ripleyho sestry. Lady Ancasterová je sestrou lorda deGriffitha.“

Lady Ancasterová: Ripleyho teta Julia. K Ripleyho dvěma přátelům se vždy chovala, jako by byli jeho bratři a ona jejich matka. Ashmonta nazývala jeho křestním jménem, když mu potřebovala vyčinit. Jelikož Ashmont vyrostl bez matky, hubování mu nevadilo. Stejnou měrou totiž chlapce milovala.

Lucius.

Nikdo jiný mu tak už neříkal.

Kromě slečny Pomfretové, na pastvině, když ho navíc označila za hanebného a ostudného.

V tu chvíli si to vybavil. To zrzavé děvče. Camberley Place. Bylo to tak dávno, před dávnými věky. Před celým životem.

„Žádná genealogie,“ oznámil. „Hlava mi neslouží a nemám žaludek na sestřenice ze čtvrtého kolena, z matčiny strany, nebo o co jde.“

„Lady Ancasterová,“ pokračoval Morris trpělivě. „Ripleyho teta.“

„Ano, ano, já vím.“

„Taky teta slečny Pomfretové, ale z druhé strany. Jak to, že slečnu Pomfretovou neznáš? S lady Alice – tedy vévodkyní z Blackwoodu – jsou nerozlučné už od dětství.“

„Zřejmě jsme se nesetkali,“ prohlásil Ashmont. „Je to slušné děvče? Z dobré rodiny? Neprovdaná? Co bych si s ní tedy počal?“

Lidé mu představovali vhodné dívky a on se vždy uklonil a vyrazil pryč. Vyhýbal se tomuto typu dam od chvíle, co poprvé vstoupil do londýnských společenských kruhů, a stále v tom pokračoval. Spořádané slečny byly nudné. Neustále doprovázené gardedámami. Beze špetky soukromí. Rozhodně s nimi nebyla žádná zábava. A pokud ano, našinec si je musel vzít.

Olympia, dívka, s níž se rozhodl oženit, byla spořádané děvče. Našel ji náhodou.

Ta nudná nebyla.

Jenže mu ji ukradl nejlepší přítel, ten zlodějský, prolhaný červ.

Teď měli Blackwood a Ripley manželky a Ashmont ne. Ripley se ani nemusel snažit! Nemusel se jí celé týdny dvořit a přesvědčovat její rodinu, že jí nezničí život. Ne, stačilo jen, aby Ripley –

Ale ne, nebyla to chyba jenom Ripleyho, té proradné krysy. Ženy jsou nepředvídatelné a ženy z vyšší společnosti jsou obzvlášť neposlušné, protože nehrají podle pravidel obchodu tak jako jejich padlé sestry.

Ne, Olympia jednala na vlastní pěst, když odhodila sliby a podepsané dokumenty, jako by to byly staré rukavičky. A s Ripleym se dnes ráno setkali při souboji, jak bylo jejich povinností, a vyčistili vzduch. Opět jsou z nich přátelé. A tím je to vyřešeno.

Vyčistit vzduch je vždy nejlepší. Ušetří to nekonečné otravování.

A nejlepší je vyčistit ho tak rychle, jak to jen jde.

Pokud se dá vyčistit.

Ovšem Keeffe nezemře. Nemůže. Bude žít a Ashmont zaplatí, cokoliv to bude stát.

Obrátil pozornost zpátky na Morrise, který básnil o jedné ze sester slečny Pomfretové.

Podle Cassandřiných hodinek uběhly už více než dvě hodiny od doby, co pan Greenslade vstoupil do malého soukromého jídelního salonku v prvním patře, v němž čekala. Ošetřila Gosneyiny tržné rány a poslala služebnou do veřejné jídelny, aby si uklidnila nervy čajem a něčím k snědku.

Cassandra zabíjela čas sledováním toho, co se dělo dole na dvoře, nebo pozorováním honících se mraků nad její hlavou, zatímco uvažovala o své situaci a bavila se fantaziemi o tom, jak vévoda z Ashmontu pomalu a bolestivě prochází všemi devíti kruhy Dantova pekla.

„Dvě zlámaná žebra,“ oznámil lékař. „Ovšem zlomeniny se zdají čisté, tedy jistě chápete, že není možné určit to úplně přesně.“

Měla podezření, že to budou zlomená žebra, a ačkoliv zranění nebylo tak zlé, jak se obávala, nebyla to ta nejlepší zpráva. Ze zkušenosti věděla, že lékaři jsou nevyhnutelně sebejistí, někdy až příliš.

„Co je špatně?“ zeptala se.

„Horečka.“

Srdce jí pokleslo.

Zlomené kosti mohly vést k nebezpečným infekcím, které napadaly plíce. Vídávala to u chudých lidí. Dokonce i ve vyšší společnosti k tomu docházelo až příliš často. Opakovala si, že Keeffe už přežil mnohem horší situace – jenže to býval mladší, zdravý a na vrcholu sil.

„Tvrdí, že je připravený vrátit se do práce,“ oznámil Greenslade. „Nepochybuju, že se cítí lépe, a za jiných okolností bych řekl, že můžete pokračovat ve své cestě – ačkoliv opatrně, protože jsem mu ta žebra obvázal. Ovšem zápal plic by mohl představovat problém a za současných okolností bych vám nedoporučoval delší cestu než do nejbližší ložnice. Den či dva odpočinku, s vhodnou stravou a pozornou péčí nám napoví, jestli je ta horečka jen bezprostřední reakcí těla na zranění, nebo naznačuje větší komplikaci. Pokoušel jsem se mu to vysvětlit, ale rozrušilo ho to tak, že jsem byl nucen mu podat laudanum, aby si ještě k tomu nezpůsobil nějaké další zranění. Prozatím se upokojil.“

„Pokud ho tu chceme udržet, budeme ho muset přivázat k posteli,“ odtušila Cassandra. Po té nehodě při dostizích se celé měsíce nemohl hnout, bylo mu řečeno, že už nikdy nebude chodit. Žádný div, že tak silně reagoval na lékařovo doporučení.

„Já bych navrhoval –“

Dveře se rozlétly. V nich se tyčil vévoda z Ashmontu, samé zlaté vlasy a nebesky modré oči a velká ramena a příliš mnoho všeho. Vešel do soukromého salonku, který jako by se jeho přítomností scvrkl.

„Pověděli mi, že už jste pacienta vyšetřil,“ oznámil. „Jak je mu?“

Ashmont nečekal vřelé uvítání a také se mu žádného nedostalo. Dáma zkřížila ruce na prsou a zahleděla se na něho s nezúčastněným výrazem, zatímco teplota v místnosti poklesla o několik stupňů.

„Má dvě zlomená žebra,“ oznámila, než mohl zareagovat doktor. „S komplikacemi.“

Zvedl se mu žaludek. Ignoroval to a prohlásil: „Žebra, ano. Mají ve zvyku se lámat. Ale Greenslade je obvázal dobře a pevně, to je jisté, a –“

„Pane Greenslade, mohl byste nás laskavě omluvit?“ prohlásila. „Ráda bych si promluvila s vévodou. Mezitím bych vás chtěla požádat, abyste zkontroloval moji služebnou. Má pár tržných ran. Vyčistila jsem je, ale potřebuje jeden či dva stehy a odmítla moji nabídku, že se o to postarám.“

Lékař se na něho zadíval s nadzdviženým obočím.

„Udělejte, co dáma říká,“ potvrdil Ashmont. „Pokud budu potřebovat pomoc, zakřičím.“

Greenslade vyšel ven a zavřel za sebou dveře.

„Už si na vás vzpomínám,“ pověděl jí Ashmont. „Camberley Place. Vy a lady Alice a další malé holky. Sestřenky.“

Její výraz zůstal stejně chladný a strohý, jako by byl z kamene.

„Víte, nejsem si jistý, že byste se mnou měla být sama,“ pokračoval Ashmont. „Jak si vzpomínám, není to správné. Vážená dáma. Neblaze proslulý darebák. Takové ty věci. Možná bychom se měli přesunout na dvůr, odkud bych mohl utéct. Nebo by tam alespoň byli svědkové, pro případ vraždy.“

„Keeffe má horečku,“ oznámila.

„Ach.“

„Musí zůstat v klidu. Měl by den či dva, možná i více, strávit v klidu na lůžku, zatímco budeme čekat, jestli se teplota nezhorší, a pak, jestli přežije.“

„Zůstat v klidu. To se mu nebude líbit.“ V jejích šedých očích zahlédl záblesk překvapení, než se na obličej opět snesla maska smrti.

„Ne, to nebude. Nezamlouvalo se mu to natolik, že mu lékař musel podat laudanum. To ho ovšem neuklidní nadlouho a v každém případě by se to nemělo opakovat často, hrozí-li zápal plic. Nikdy by se sem nenechal odnést, pokud by neměl velké bolesti. Když má teď žebra ošetřená, bude zase chtít vyrazit na cestu. Ačkoli ho to stále bolí. Ačkoli to ohrozí jeho zotavení. Nenechá si to vymluvit.“

„Promluvím s ním,“ prohlásil Ashmont.

Zírala na něho.

„Jako muž s mužem,“ dodal. „Pohrozím mu zlomením pár dalších žeber, pokud nebude poslouchat.“

„Zlomením pár –“

„Mužská hrdost,“ vysvětloval Ashmont. „Když mu pohrozím, nebude to pro něj žádná ostuda. Jsem třikrát tak velký, a navíc vévoda. Může klidně remcat, ovšem nebude mít na vybranou než udělat, co říkám.“

Znovu vyšel ven.

Cassandra se vydala za ním.

Ashmont měl co na práci. Na což čekal. Nařídil sluhovi z hostince, aby dohlédl na lékaře.

Dáma mu pověděla, aby byl užitečný. Velice rád bude užitečný. Má toho hodně co napravovat.

Měl tušit, že z toho nevyvázne tak snadno.

Zarazil se. „Neublížím mu. Nemusíte se bát.“

„Pokud ano, zastřelím vás,“ pravila. „Bude to jedna z mála příjemných věcí, které mohu provést ke všeobecnému blahu.“

Jako by tomu malému muži chtěl zkřivit jediný vlásek na hlavě. Za jakého ničemu ho to považuje?

Hloupá otázka.

Zajímavější bylo, jestli by ho doopravdy zastřelila.

Ne, na to také existovala jednoduchá odpověď. Viděl, jak se postarala o splašené koně. Podle toho, co poznal, dokázala jednat stejně chladnokrevně jako jakýkoliv muž – ne, chladnokrevněji než většina z nich – i když se otěže přetrhly. Ošklivě spadla, ovšem ani jednou nezanaříkala. Praštila ho a překročila ho, a když se pak nezvedl dostatečně rychle, vylila na něj vědro vody.

Ano. Zastřelila by ho a ruku by měla stejně pevnou, jako byl ten její kamenný pohled.