Ako si vycvičiť rodičov

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať m ô žete na
www.fragment.sk

www.albatrosmedia.sk

Pete Johnson

Ako si vycvičiť rodičov – e - kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2017

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

„Tvoji rodičia na mňa fakt urobili dojem,“ povedal som Maddy. „Správajú sa oveľa lepšie ako moji.“ Potom som sa je spýtal, ako je to u nich s domácimi úlohami.

„Nechávajú to úplne na mňa,“ povedala Maddy. „Vôbec nikdy ma nekontrolujú. Vlastne, za predpokladu, že sa nedostanem do problémov, ma vôbec neotravujú.“

„To je život ako v raji,“ vykríkol som. „Máš také šťastie.“

A vtedy Maddy strašne potichu povedala: „Ach, ale to musia byť vycvičení.“

„Vycvičení?“ najprv som si myslel, že som ju zle počul, ale potom pokračovala ďalej: „Kedysi boli moji rodičia presne takí ako tvoji.“

Venované s vďakou Janovi, Linde, Rubinovi, Adamovi, Harrymu, Billovi Bloomfieldovi a Allison Beynonovej.

Príchod do Šprtákova

Pondelok, 7. januára

Myslím, že som prišiel na nejaké čudné miesto.

Dnes som prvýkrát v novej škole. Privítal ma jeden starý exot prežratý od molí, ktorý povedal, že je riaditeľ. Má asi stoosem rokov, kolosálne obočie a dosť pľuje. Keď odišiel, musel som si utrieť ksicht. Bol som totálne opľutý.

Štyrikrát mi povedal, aké mám šťastie, že som sa dostal do tejto školy, a stále si plietol moje meno. Volám sa Louis, vyslovuje sa Lu-í, nie, ako to hovorí on Lujs. Ale nič som nepovedal. Trochu som sa toho obočia bál.

Potom som sa stretol s triednym, pánom Wormoldom, ktorý vyzerá ako lasica s prilbou na hlave, a ten povedal, že dúfa, že budem pre školu prínosom. No už keď to hovoril, vyzeral, že evidentne o tom pochybuje.

Potom ma predstavil triede. Všetci zízali, čo je to za chlapca s cibuľovou hlavou a hnedým čírom na hlave. Mal som strašné nervy a vždy, keď mám nervy, začnem hovoriť s austrálskym prízvukom. Tak som im povedal: „Čauko, vačice.“ Len na mňa nemo zízali.

Sadol som si vedľa chlapca, ktorý sa volá Teo. Už som sa s ním krátko stretol v ten deň, keď sme sa sem presťahovali. Žije v obrovskom dome na vrchu ulice.

Spýtal sa ma, či som fakt Austrálčan. „Len ráno,“ odpovedal som. Na tvári sa mu neobjavil ani náznak úsmevu.

Keď som sa pokukal po triede, hneď som zistil, že tu nie sú nijaké baby (to si vždy všímam) a hoci ma väčšina báb štve, tak trochu mi tu chýbajú. V triede bolo len dvadsať žiakov a to vôbec nie je veľa. V mojej starej škole nás bol prakticky dvojnásobok.

Prvá hodina bola angličtina. Učiteľ vracal projekty z minulého polroka a napätie by sa dalo krájať. Mysleli by ste si, že všetci čakajú na výsledky lotérie.

Potom sa cez prestávku ozval Teov mobil. A bol to práve jeho otec. Volal, aby zistil, ako dopadol Teov projekt. Dostal najlepšiu známku v triede. Jedna mínus.

„Keď to oco počuje, určite sa usmieva,“ povedal pyšne.

Keby mi oco brnkol do školy, neusmieval by sa dlho, to vám teda poviem.

Po škole musel Teo frčať na hodinu lesného rohu. Asi každý v mojej triede odfičal na nejaké vyučko navyše v dačom otrasnom.

Milý denníček, čo som pristál v Šprtákove?

Utorok, 8. januára

Výhody presťahovania sa sem:

1/ Moja izba nemá ten smiešny hustý zápach, aký mala tá stará. To preto, lebo v nej už nemusím bývať spolu s odporným ufňukancom a trpaslíkom Eliotom.

2/ Takže tak.

Nevýhody presťahovania sa sem:

1/ Nikto sa so mnou neradil. Minulý rok v novembri mi moje vykopávky len tak oznámili, že sa sťahujeme bližšie k Londýnu, lebo ocovi ponúkli novú prácu ako blesk z čistého neba. „Je to životná šanca.“ oznámil. „A ešte v mojom pokročilom veku,“ dodal žartom. A bolo to. Ani sa neobťažoval spýtať sa, či mi neprekáža presťahovať sa o pár sto kilometrov ďalej.

2/ V našom starom dome som žil celý svoj život (celých dvanásť rokov) a fakt som nechcel odísť.

3/ Nenávidím, že som musel opustiť svojich starých kamarátov.

4/ Každý deň v novej škole trvá tri storočia.

5/ Smiať sa je tu protizákonné.

6/ Som v tejto škole preto, lebo ocov nový šéf je super kamoš s jedným z ľudí zo správnej rady tejto školy. Naši nevedia, že som to celé počul, keď sa o tom rozprávali.

7/ Cítim sa osamelý ako hovädo.

8/ Napísať ešte niečo mi spôsobuje totálnu depku.

Streda, 9. januára

Susedia tu sú totálna smrť. Po škole som hral sám futbal za domom v záhrade, keď nejaká žena od susedov zazvonila, aby sa sťažovala, že robím strašný rachot. Povedala, že bránim Olympii, aby sa sústredila na prácu.

Olympia má päť rokov!

Štvrtok, 10. januára

Teo je dobre uletený.

Vždy vyzerá, akoby ho rodičia práve oprali a vyžehlili. Viem, že za to nemôže. No furt rozpráva tak ticho, priam šepkajúc, je vo všetkom pekelne vážny a vôbec nemá zmysel pre humor. Inými slovami, nesmeje sa na žiadnom z mojich vtipov.

Niektorí ďalší spolužiaci sú celkom okej. No zdá sa, že všetci sú tu takí horliví, nervózni a akoby utlmení po celý čas. Vyzerá to, akoby táto škola z nich vysávala všetku srandu. No, nech sa ani neopováži spraviť to mne.

Piatok, 11. januára

Dnes som dostal opravenú svoju prvú domácu úlohu z prírodovedy a Teo mi hneď hučal do hlavy: „Tak čo si dostal?“ ako keby na tom naozaj záležalo.

Dostal som desať z dvadsiatich a nie je to bohviečo, tak som mu to povedal. Nevedel sa udržať, aby sa trochu neusmial.

Neskôr som ho prichytil, ako si zapisuje moju známku na zadnú stranu zošita. „Načo to robíš?“ spýtal som sa.

Strašne očervenel a povedal: „Mama to chcela vedieť.“

Myslím, že jeho mama z neho chce dostať viac.

V podstate som s trojkou celkom spokojný. V starej škole som nikdy nedostával brutálne dobré známky. Povedal by som, že som vo väčšine predmetov priemerný. Možno som trochu nad priemerom vo verejnom prejave a angličtine (hoci pravopis mám nafigu), a trochu pod priemerom v takých debilných predmetoch ako francúzština a matika. Až doteraz boli naši celkom spokojní s mojimi známkami zo školy. Učitelia zvyčajne vraveli, že som príliš uvrešťaný, ale mali ma celkom radi.

Aj tak ma to vôbec netrápi, lebo škola nemá totálne nič s mojou kariérou. Viete, ja budem zabávač. Nesmejte sa. No, môžete, ak chcete. No na svete je len jediná vec, ktorú viem robiť fakt dobre, a to rozosmievať ľudí.

Už keď som mal asi dva roky, rozosmieval som babičku a tetušky. Spieval som hlúpe pesničky a potom, keď som bol starší, som rozprával hlúpe vtipy a napodobňoval ľudí v telke. Babička si od smiechu utierala oči a vravela, že som „taký diablik“. Moja mama vyhlásila, že nevie, odkiaľ sa to vo mne berie. A ja som bol šťastný a hrdý.

Aj v škole som vždy oživoval hodiny tým, že som trepol dačo debilné. Vlastne, keď bola hodina fakt nudná, ľudia sa kukali na mňa, aby som im zlepšil náladu.

A potom minulý rok bola taká talentová šou pre deti. Dvadsaťtri súťažiacich a víťazom sa stáva… JA. Mám diplom na stene, ktorý to dokazuje.

Keď som prvýkrát vyšiel na pódium, skoro som umrel od nervozity. Moje staré srdce sa rozbúchalo a liali sa zo mňa kýble potu… a začal som čosi mrmlať s austrálskym prízvukom.

Stále neviem, či sa obecenstvo smialo na mojich vtipoch alebo na mojom hroznom prízvuku. No smiali sa a ja som cítil, ako sa niečo vo mne preplo a už som sa nebál. Vlastne som na tom pódiu mohol ostať oveľa dlhšie. Ani vám neviem povedať, aké to bolo omamné. Najlepšia chvíľa v celom mojom živote, pokiaľ sa dobre pamätám.

Sobota, 12. januára

Dnes našu rodinu pozvali prejsť sa na koniec ulice, aby sme si posedeli v Teovom dome.

Dvere nám otvoril Teov oco. „Vitajte na palube,“ zahučal na nás. Je plešatý ako biliardová guľa a totálne mohutný. Schmatol mi ruku, stískal ju asi tak dva roky, a keď som zapišťal: „Zdravím, pán Guerney,“ rozhodne pokrútil hlavou a zahučal: „My si tu nepotrpíme na ceremónie! Ja som Mike a to je Prue.“

Prue! Teova mama sa zakrádala v čiernych kvetovaných nohaviciach a rinčala ako šialená, čo mala na sebe toľko náramkov. Povedala, že majú hory jedla a všetci sa musíme „fakt napráskať“ a potom nám podala taniere veľkosti kontaktných šošoviek.

Po jedle nasledoval neočakávaný kabaret. Teo hral na klavíri. Predtým, ako začal, kukol na mňa a trochu očervenel. Potom nám Mike a Prue porozprávali o Teových hudobných schopnostiach a plynulo prešli na vypočítavanie ďalších Teových nespočetných úspechov. No vtedy som už zíval tak nahlas, že to určite museli počuť.

Ďalej bola na rade Teova sestra Libby, aby nás zabávala. Mala len šesť rokov, tak ako náš Eliot, ako neskôr mama šepla ocovi do ucha, a predsa dokázala vymenovať mená všetkých kráľov a kráľovien od roku 1066 až dodnes. Nakoniec sa mama spýtala: „Ako sa im podarilo dosiahnuť toto všetko v takom mladom veku?“

„Nuž, obaja majú mozgy ako špongie,“ vykríkol Mike, „a ustavične nasávajú vedomosti, ale…“ Pozrel sa na Prue.

Prue nám naznačila, aby sme ju nasledovali do kuchyne. Na stene visela tabuľka, v ktorej boli zaznačené všetky Teove a Libbine mimoškolské aktivity: bola tam hudobná, výtvarná, šach a ďalšie rovnako desivé veci.

„Dá to zabrať stihnúť to všetko,“ začala Prue, „a vedieť, kde mám kedy byť a s akým náčiním. No rozhodli sme sa, že naše deti nepremrhajú ani sekundu svojho života.“

Mama a oco zízali na tabuľku s očami vypleštenými od úžasu. Potom Eliot pípol, že dnes napísal príbeh.

„Ach, povedz nám o tom, miláčik,“ zahrkútala Prue.

„Je to celé o takej osobe, ktorá papá bubákov,“ začal.

Zachytil som mamin pohľad a veľmi sa snažila neusmievať. Krátko potom sme sa všetci vytackali von, aby sme sa tam už nikdy nevrátili. Dúfam.

Nedeľa, 13. januára

To najhoršie na mojom otcovi:

Nemá absolútne zmysel pre rytmus. To by mi vôbec neprekážalo, keby netrval na tom, že ešte aj vo svojom pokročilom veku bude tancovať na večierkoch a svadbách. A čo je ešte horšie, raz začal hrať na imaginárnej gitare v predajni s cédečkami. V obchode hrala skladba z hitparády zo sedemnásteho storočia, ktorú oco spoznal. Odrazu začal poskakovať ako šialenec a vôbec mu nevadilo, že stojím vedľa neho. Neskôr mi povedal, že keď bol tínedžer, hral pár týždňov v kapele. Myseľ žasne… a žasne ďalej.

To najhoršie na mojej mame:

Má chvíle, keď to totálne pokašle. Nikdy neviete, kedy nastane jeden z týchto výbuchov. Ten posledný sa stal vtedy, keď som celkom nevinne sledoval telku a ona sa pred ňu z ničoho nič vrhla a začala hulákať: „Hádam nepozeráš tie koniny, či? Musíš mať aj lepšie veci na práci.“

Takto trepala pár minút, ale ja som bol pokojný, mal som s ňou svätú trpezlivosť. Po chvíli sa utíšila a nechala ma znovu sa usadiť pred telkou bez vyrušovania.

Záver:

Po tom večere, keď som bol vystavený natvrdlému správaniu Mika a Prue, som nútený uznať, že moji rodičia nie sú až tak zlí.

Chcem povedať, že Mike a Prue sa v jednom kuse motajú okolo svojich detí. A vieš si predstaviť tráviť s nimi každý deň? Nie, milý denníček, to si radšej ani nepredstavuj. Len si spôsobíš nočné mory.

Pondelok, 14. januára

Nečakane som doniesol mame tabuľku čokolády s ovocím a orechmi (jej obľúbená). Dávajú na ne špeciálnu zľavu, tak som jej dnes jednu kúpil. Bola totálne odviazaná, a kým som si uvedomil, čo sa deje, vtisla mi na tvár veľký mľaskavý bozk. Výnimočne som jej to dovolil a dokonca som ju aj trochu objal.

Keď sa dnes večer oco vrátil domov, spýtal sa ma, či som sa už naučil dátumy všetkých kráľov a kráľovien od roku 1066 až doteraz. Povedal to úplne vážnym hlasom, a až keď som si všimol nepatrný záblesk šibalstva v jeho oku, pochopil som, že žartuje.

„Na chvíľu si ma vyľakal,“ povedal som. Vtedy oco vybuchol do smiechu.

Utorok, 15. januára

Pán Wormold ma dnes prinútil ostať pri ňom po prezencii. Povedal, že môj výzor je „totálna potupa“, a potom ma začal detailne kritizovať. Začal uzlom na mojej kravate (zjavne príliš malý). Povedal som si v duchu: som tu a počúvam rady o móde od chlapa, ktorý nosí nohavice vytiahnuté až po bradavky. Mám šťastie, že vidím veci z tej vtipnej stránky.

Keď skončil, povedal som: „Ďakujem veľmi pekne, vaša čarodejnosť.“ No, väčšina mojich starých učiteľov by sa na tom zasmiala, ale nie Wormold. Len sa nafúkol ako balón a povedal: „Mali sme s tebou svätú trpezlivosť, ale tá sa vyčerpala.“ (A to posledné slovo si nechal fakt dlho prevaľovať v ústach.)

Akosi začínam mať pocit, že ma nemá veľmi rád!

Streda, 16. januára

Tá žena od susedov pani Reecová zase prišla, aby sa na mňa sťažovala. Tentoraz preto, že keď som bol v záhrade, odkašľal som si príliš nahlas alebo niečo podobne strelené. Poviem ti, tam, kde žijeme teraz, je to prepchaté sťažovateľmi a väčšina sťažností je zrejme na mňa.

No mama k nej bola milá a ponúkla jej šálku čaju. Pani Reecová sedela v kuchyni a vzdychala, aký má v posledných dňoch rušný život, keď vozí Olympiu na hodiny hudby, do výtvarného krúžku a na plávanie. „A predsa, nech robíš, čo sa dá, vždy máš pocit, že by si mohla urobiť ešte viac, však?“ spýtala sa. Potom sa znovu vrátila k svojim bežným sťažnostiam.

Unikol som nahor a pracoval na imitovaní Wormolda – mohli by ste to nazvať môj malý akt pomsty. Chvíľu mi trvalo, kým som v sebe objavil jeho hlas, ale teraz ho mám v pohode. Sám musím uznať, že je to perfektná imitácia.

Štvrtok, 17. januára

Dnes večer som dokončil výzdobu mojej izby. Každá stena je teraz posiata obrázkami geniálnych postáv z komédií, ako Ali G., Basil Fawlty z Hotelíka a môj absolútny obľúbenec Fletcher zo seriálu z prostredia väzenia Porridge. Len dotyk osobnosti urobí zo spálne domov, či nie? Teraz sa v momente, keď prejdem cez dvere, ocitnem vo svojom súkromnom svete humoru.

Piatok, 18. januára

Dnes sa na zhromaždení celej školy stala tak trochu katastrofa.

Riaditeľ nám robil dlhú kázeň o veľkom hluku, ktorý spôsobujeme na chodbách, keď chodíme z hodiny na hodinu! Rečnil a rečnil o hladine decibelov, až kým som nezašepkal Teovi: „Moja noha už spí a ja som na najlepšej ceste nasledovať ju.“

Na môj totálny úžas Teo vybuchol do smiechu. Ibaže to bolo skôr zhíknutie. Aj Teo vyzeral dosť prekvapený a celý zružovel.

Konečne som donútil Tea zasmiať sa! Bol by som celkom šťastný, keby riaditeľ práve v tej chvíli neskončil príhovor a nezačal si ma pozorne premeriavať. Potom na mňa ukázal dlhým zvráskaveným prstom a ja som si uvedomil, že si myslí, že ten čudný výkrik som zo seba vydal ja. Nemohol som mu predsa povedať pravdu, však? Poslal ma von, aby som počkal pred jeho mučiarňou.

Po zhromaždení mi uštedril dlhú prednášku o tom, aký som mal zlý začiatok, a že toto je škola s najvyššími kritériami. Keď rozprával, priblížil sa ksichtom ku mne a totálne ma opľul. A ten jeho dych, to bola skrátka hrôza.

V sekunde som si pomyslel, že ho požiadam, aby sa vzdialil, kým sa mi neosuší ksicht. Riaditeľ s takým dychom by fakt nemal existovať. Som si istý, že je to proti zdravotným a bezpečnostným predpisom.

Keď som sa konečne tackal von, zakrákal: „Nespustím ťa z očí.“ Pokiaľ na mňa nebude znovu dýchať, je mi to fakt jedno.

Sobota, 19. januára

6.30 večer

Nemŕtvi kráčajú… do nášho domu. Alebo sa práve chystajú. Mike a Prue (plus Libby a Teo) tu majú byť každú chvíľu. Mama povedala, že nemala na výber, lebo by to vyzeralo veľmi neslušne, keby sme ich nepozvali k nám.

Moji rodičia strávili takmer celý deň prípravou na tú návštevu. Mama sa prezliekla do svojho nového modrého topu s flitrami, ktorý jej kúpil oco. „Hej, mami, vyzeráš fakt šik.“

Viem byť smrteľne okúzľujúci, keď chcem.

Práve zazvonil zvonček na dverách. Príšerná dvojka dorazila. Úplný záznam neskôr.

10.15 večer

Viete, čo robili Mike a Prue prvú polhodinu – prechádzali sa po našom dome. Verili by ste tomu? Potom sa Prue spýtala, či by sa mohla „kuknúť hore“ a Mike sa odvliekol za ňou.

Po obhliadke horného poschodia nám veľmi láskavo poskytli brífing o Teových a Libbiných najnovších úspechoch, ako že Teo dostal trikrát jedna mínus za týždeň. Keď nám to oznámili, Mike zabubnoval do vzduchu a skríkol: „Áno!“

„Sme veľmi hrdí na tie známky,“ pokračoval, „ale nechceme, aby tam Teo skončil. Nechceme od neho nič iné ako čisté jednotky, všakže?“ Prue súhlasne zaručala.

„Nikdy nebuďte so sebou spokojní,“ vykríkol Mike. „vždy sa snažte posúvať svoje hranice.“ Potom hovoril ďalej: „Nikdy v živote som neurobil nijaký test.“