Julinka –
malá zverolekárka 1 –
Domov pre zvieratká

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať m ô žete na
www.fragment.sk

www.albatrosmedia.sk

Rebecca Johnson

Julinka – malá zverolekárka 1 – Domov pre zvieratká – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Venujem panej a pánu Winmillovcom a Ruth za to, že som sa vďaka nim cítila ako zverolekárka.

R. J.

Ahoj!

Volám sa Júlia, mám desať rokov
a som skoro zverolekárka.

Stavím sa, že sa práve v duchu pýtate, ako môže byť desaťročné dievča skoro zverolekárka.

Je to však celkom jednoduché: moja mama je zverolekárka, a tak sledujem, ako pracuje, a stále jej pomáham. Verte mi, nie je to vôbec ťažké.

Kapitola 1
Skoro zverolekárka

„Zuzka, teraz ju drž tak, aby sa nehýbala. Takto. Super.“ Skláňala som sa nad drobnou labkou a opatrne som stláčala klieštiky. Cvak, cvak, cvak. Pazúriky lietali na všetky strany a Bibi na protest zapišťala.

„Julinka, ty si taká šikovná,“ vydýchla Zuzka. „Kde si sa naučila tak dobre strihať pazúriky morčatám? Ja by som nevedela, pokiaľ ich môžem odstrihnúť.“

„To predsa patrí k práci zverolekára, Zuzi. Veď vieš, že už som skoro zverolekárka. Treba ich však strihať opatrne. Navyše, mama mi ukázala, ako sa to robí. Pozri, vo svojom poznámkovom zošite mám aj obrázok.“

Vzala som svoj lekársky kufrík a otvorila som ho.

Pôvodne v ňom mal ocko rybársky výstroj, no keďže ho dlho nepoužíval, všetky veci som mu preložila do kartónovej škatule. Som presvedčená, že som mu tým pomohla, lebo ak ešte niekedy náhodou pôjde na ryby, všetko nájde oveľa rýchlejšie.

Z dna kufríka som vylovila zápisník.

„Vidíš vnútri pazúrika ten koreň? Tú časť nesmieš odstrihnúť.“

Evidentne to na ňu urobilo dojem. Láskyplne hladkala tučné morča na svojich kolenách. „Máš obrovské šťastie, že máš Bibi, Lili a ešte aj psa,“ povzdychla si. „Mamička vraví, že so štyrmi chalanmi v puberte máme doma zvierat viac než dosť. Takže mi nedovolí nijakého domáceho maznáčika. Je to hrozne nespravodlivé.“

Zuzka sa do susedného domu presťahovala iba pred niekoľkými mesiacmi, ale už teraz som si istá, že z nás budú najlepšie kamarátky. Má štyroch bratov, všetci sú starší než ona a sú poriadne hluční. Vždy keď vidím Zuzkinu mamu, nesie kôš s bielizňou a na tvári má taký unavený výraz, ktorý vraví: „Teraz nie!“ alebo niekedy ešte horšie: „Čo zase?“

„Nechápem, ako môžeš vydržať v tom hluku. Veď až do nášho domu počujem, ako sa hádajú.“ Vtom som si spomenula na svojho malého bračeka. „Aspoň si začínam myslieť, že Adam s tými jeho plastovými dinosaurami možno nie je až taký zlý… zatiaľ. Nie je normálne, koľko ich už má, no mama mu kupuje stále ďalšie a ďalšie. Keď však ja poviem, že by som chcela ďalšie zvieratko, rozhodne odmietne.“

Ako na zavolanie sa z Adamovej izby ozval hlasný dinosaurí škrek.

Z domu vybehol Cézar, môj kokeršpaniel. Na chvíľu sa zastavil, aby si poškrabkal hlavu o kmeň stromu. Nebol nadšený zo širokého obväzu, ktorý mal previazaný okolo uší, ale dúfam, že si naň čoskoro zvykne.

„Ako dlho bude musieť nosiť ten obväz?“ spýtala sa Zuzka.

„Kým mu nevyschnú uši. Psy s priliehavými ušami veľmi často dostávajú infekcie.“

Sklonila som sa a ovoňala som Cézarove uši.

Zuzka si rukou zakryla ústa a vyzerala, akoby sa mala každú chvíľu povracať. „Fuj! Čo to robíš?“

„Kontrolujem, či nezacítim baktérie. To by bol totiž prvý prejav infekcie.“

Potom som v zápisníku nalistovala strany venované Cézarovi, aby som si všetko zapísala.

„A je to. Poďme s nimi na prechádzku.“ Z očí som si odfúkla prameň čiernych vlnitých vlasov a zasunula som ho do neposlušného vrkoča. „Chceš tlačiť kočiarik alebo viesť Cézara?“

Vyšli sme na ulicu. Zuzka tlačila starý kočík so strieškou, v ktorom si hoveli rozmaznané morčatá. Mňa za sebou vliekol môj zvláštne vyzerajúci pes. Nanešťastie cítil potrebu označkovať každú bránku, popri ktorej sme prešli.