Beštie z Olympu 2
Hádesov pes

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať m ô žete na
www.fragment.sk

www.albatrosmedia.sk

Lucy Coatsová

Beštie z Olympu 2 – Hádesov pes – e - kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

1. KAPITOLA

OFICIÁLNY SPRÁVCA BOŽÍCH STAJNÍ

Démona, syna boha Pana a čerstvého oficiálneho správcu božích stajní, práve bolelo brucho.

Bola to fakt monumentálne intenzívna bolesť. Démon uvažoval, že dokonca ani Atlas, jeden z obrov – Titanov, nemohol mať nikdy takúto veľkú bolesť.

Ležal pod prikrývkou na pôjde stajní a prial si, kiežby nebol jedol tých posledných desať medových koláčikov, ktoré mu dala bohyňa Hestia „na cestu domov“. Po božskej hostine bol stále taký plný, že v noci nezažmúril oka. S vidinou ranného vysypávania hnoja dole do Tartaru pre storuké monštrá ozelenel ako zhnitý špenát. Zastonal a otočil sa na svojom slamníku, zavrel oči a prial si, aby Éós, bohyňa brieždenia, chvíľku počkala s rannou zorou.

„Hej! Démon! Som hladný! Kde sú moje raňajky?“ ozval sa krik zdola. Po rebríku zaškriabali a zaklopkali pazúry a hneď nato z vyklápacích dverí vykukla gryfova hlava. Natiahol sa a svojím ostrým zobákom strčil Démonovi do brucha.

„Choď preč, gryf!“ zavyl Démon. „Som chorý. Veľmi chorý. Asi každú chvíľu umriem.“

„Juj!“ vzdychol gryf. „No, na tvojom mieste by som tu dlho len tak neležal a neumieral. Počul som od nýmf, že ráno k tebe zavíta dôležitá návšteva. Niekto, koho neohúri lenivý čeľadník, ktorý EŠTE NENAKŔMIL SVOJICH ZVERENCOV!“ Keď gryf zakričal posledné štyri slová, stiahol z Démona prikrývku a cvakol mu do bosých prstov, až začali krvácať.

„Au! NO DOBRE! Už idem.“ Démon vyliezol z postele a hodil na seba starú tuniku. Dva liečivé hady Offy a Jukus, ktoré žili v jeho čarovnom náhrdelníku, sa dali do práce s liečením úbohých krvácajúcich prstov. V porovnaní so strašnými zraneniami, ktoré už Démon utŕžil, odkedy začal pracovať v Božích stajniach, to bolo veľmi jednoduché.

Čoskoro boli s liečbou hotové a preliezli späť na Démonov krk.

„Kto je tá dôležitá návšteva?“ spýtal sa gryfa, keď si okolo pása uväzoval strieborné lano.

„Ehm!“ povedal gryf tajomne a ťukal si špinavým pazúrom o zobák.

„Niekedy si neuveriteľne otravné stvorenie,“ povzdychol si Démon. „Čo už, aj tak nemám čas zaoberať sa nejakou hlúpou návštevou. Ako si mi teraz milo pripomenul, čaká ma práca.“

Ale kým zostupoval po rebríku, v hrudníku ho začala tlačiť malá nervózna hrča, trošku vyššie ako mal solar plexus. Čo ak na návštevu príde Héra? Čo ak má preňho ďalšiu nezmyselnú úlohu? Čo ak sa mu bude vyhrážať, že ho zmení na kopu uhlia? Počul, ako sa gryf nad ním chichoce. A to nikdy neznamenalo nič dobré.

Démon sa pustil do odpratávania hnoja po Slnečnom dobytku, presvedčil sa, či nymfy podojili jednorožce, a zvyškami ambrózie nakŕmil nesmrteľné zvery. Kým skončil, príšerne ho bolela hlava a mal pocit, akoby mu v žalúdku cválalo stádo ľudožrútskych koní. Našťastie mu pomáhala jeho nová kamoška deväťhlavá hydra, ktorá v papuli prenášala vedrá, hrable, mopy a metly, kde bolo treba. Dokonca chvostom posúvala fúrik s trusom.

„Ďakujem, Doris,“ povedal jej Démon, keď vyklopil posledný fúrik smradľavého odpadu dolu žľabom. Monštrá, ktoré bývali hlboko pod nimi, vďačne ručali. Hydra sa naňho uškrnula, tisíce jej ostrých zubov žiarili v slabom slnečnom svetle odrážajúcom nadýchanú ružovú posteľnú bielizeň, ktorú rozvešala bohyňa Éós, aby na rannej oblohe skôr vyschla.

Doris sa nesmierne tešila, že dostala skutočné meno, a bola Démonovi taká vďačná za záchranu života, že by preňho urobila takmer čokoľvek.

„Doris rada pomáha,“ zaškerila sa. Osemnástimi pármi dlhých zelených mihalníc zažmurkala na Démona. „Teraz mňamka pre Doris?“ spýtala sa s nádejou.

Démon jej hodil zopár zvyškov ambróziového koláča a hydra sa utiahla do rohu stajne, aby ich zjedla. Čoskoro bola pod ňou záplava odrobiniek – hydry sú veľmi neokrôchané jedáčky.

Démon odišiel do nemocničnej chatrče, aby zistil, či by Hefaistova zázračná škatuľa nemala preňho niečo, čo by uľavilo jeho žalúdku. Síce bola určená šelmám, ale teraz mu to bolo jedno. Chcel sa opäť cítiť normálne. Keď otvoril dvere na chatrči, privítala ho upokojujúca vôňa obväzov namočených v aloe a levanduli. Veľká strieborná škatuľa ležala pred ním. Keď otvoril veko, ožili aj známe modré symboly.

„Uveďte dôvod lekárskej pohotovosti vašej šelmy,“ vyslovila škatuľa kovovým hlasom.

„Nejde o šelmu. Ide o mňa,“ povedal Démon, hladkal si brucho a zas a znova upadal do sebaľútosti. „Mám hrozné bolesti brucha a strašnú bolesť hlavy a myslím, že umriem, ak s tým niečo nespravíš.“ Nespomenul, že bolesť brucha má z toho, že pojedol príliš veľa Hestiiných medových koláčov.

Zo škatule vyliezlo dlhé strieborné chápadlo s plochým diskom na konci a priblížilo sa k Démonovej tunike. Bolo také chladné, že poskočil. Po pár sekundách sa vrátilo, odkiaľ prišlo. „Chybný kód 435. Ľudská choroba. Nenachádza sa v programe. Nemožno pomôcť. Ďakujeme za vašu požiadavku.“ Škatuľa sa prudko zavrela s posledným, význačným kliknutím.

„Hlúpa škatuľa!“ nazlostil sa Démon a kopol do nej, až zahrkala. Škatuľa sa mierne pootvorila a vyplazila Démonovi strieborný jazyk. Urobila veľmi neslušný prďavý zvuk a potom sa znova zaklapla.

Keď Démon vybehol z nemocničnej chatrče a tresol za sebou dvermi, zbadal, ako z trhliny v zemi prudko vyrazil temný zvírený oblak. Bol si istý, že pred piatimi minútami tam trhlina ešte nebola. Oblak sa šialene rýchlo blížil k stajniam, sprevádzaný hlukom pripomínajúcim údery tisícich kladív. Démonovo srdce sa rozbúchalo. Toto je určite tá gryfova dôležitá návšteva.

2. KAPITOLA

DÔLEŽITÁ NÁVŠTEVA

Démon otvoril bránu stajní tesne predtým, než to spravil temný mrak. Rýchlo si narovnal tuniku a prešiel si prstami cez vlasy dúfajúc, že v nich nemá slamu. Z atramentovej černe vyšla veľká špicatá topánka. Démon si všimol čosi zvláštne. Smrdelo to vlhkosťou a starinou, podobne ako mŕtve veci zmiešané s pachom spálených vlasov. Za nohou nasledovala vysoká postava zahalená v čiernom. V jednej ruke schovanej v rukavici držala obrovskú helmu vybíjanú krvavočervenými rubínmi a v druhej opraty, ktorými triasla smerom k Démonovi. Zdalo sa, že opraty sú pripevnené k niečomu v tme.

„Pohni sssi a ubytuj ich, drahý chlapče!“ povedala postava. Hlas so sykavkami znel mäkko, ale nebezpečne. „A nájdi pre ne nejaké mässso, dobre? Keď sssom tu bol naposssledy, ten naničhodný sssatyr Sssiléniusss sssa ich sssnažil kŕmiť zvyššškami ambróziového koláča. Keď sssi dobre ssspomínam, ssspálili mu všetky chlpy na nohách.“ Potom postava odkráčala smerom k Diovmu a Hérinmu palácu a nechala tam Démona stáť s otvorenými ústami.

„Vidím, že už prišiel,“ povedal gryf do Démonovho ľavého ucha, až mu takmer vypadli opraty z rúk.

„K-kto… č-čo…?“ koktal. „Ech, chcem povedať… KTO to bol?“ spýtal sa Démon konečne, keď sa mu podarilo sústrediť sa.

„Kto? Och, to bol Hádes. Pán Podsvetia. Hrozba z Tartaru. Boh smrti. Trochu ohromujúci, nezdá sa ti?“ bľabotal gryf. Potom zavetril. „Vidím, že so sebou zase priviedol tie svoje naničhodné potvory,“ poznamenal kyslo. „Sú jeho pýchou a radosťou, ale bol by som radšej, keby ostal pri koňoch. Daj ich do nehorľavých ohrád na konci stajne. Keď tu boli minule, takmer to tu podpálili. A k tomu, čo spravili Siléniovi… tým sa radšej nezaťažuj. Náplasti mal celé mesiace.“

Démon skúšobne potiahol za opraty, ktoré mu Hádes podal. Zdalo sa, že sú vytvorené z nejakého poddajného modro-čierneho kovu. Boli ľahké, ale veľmi pevné.

Čokoľvek bolo na druhej strane, zarevalo to, potiahlo opraty späť a z temnoty vyšľahli priamo na Démona dva modrobiele plamene. Spolu s gryfom odskočili len tesne predtým, ako na uhoľ spálili päť balíkov špeciálnej pšenice určenej pre Slnečný dobytok.

„Zahraj na otcove píšťaly, rýchlo!“ kričal gryf pomedzi rev. „Netuším, či majú účinok na podsvetné draky, ale za pokus to stojí!“ Zaliezol za roh stajne a zmizol.