E L  James

Päťdesiat odtieňov temnoty

www.fiftyshades.sk

ames

äťdesiat odtieňov

Venované Z a J

Z celého srdca vás milujem, navždy.

Poďakovanie

Som veľmi zaviazaná Sarah, Kay aj Jade. Ďakujem za všetko, čo ste pre mňa urobili.

Zároveň patrí obrovské ďakujem Katheleen a Kristi, ktoré ma zaskakovali a dali veci do poriadku.

Takisto ďakujem tebe, Niall, môj manžel, môj milenec a môj najlepší priateľ (prevažne).

A veľké ďakujem patrí aj všetkým skvelým, báječným ženám na celom svete, ktoré som mala tú česť poznať odvtedy, keď toto všetko vypuklo, a ktoré teraz pokladám za svoje priateľky. Sú to: Ale, Alex, Amy, Andrea, Angela, Azucena, Babs, Bee, Belinda, Betsy, Brandy, Britt, Caroline, Catherine, Dawn, Gwen, Hannah, Janet, Jen, Jenn, Jill, Kathy, Katie, Kellie, Kelly, Liz, Mandy, Margaret, Natalia, Nicole, Nora, Olga, Pam, Pauline, Raina, Raizie, Rajka, Rhian, Ruth, Steph, Susi, Tasha, Taylor a Una. A tiež tým nespočetným talentovaným, vtipným a dobrosrdečným ženám (aj mužom), ktoré som spoznala prostredníctvom internetu. Vy všetci viete, o koho ide.

Ďakujem aj vám, Morgan a Jenn, za všetko ohľadom Heathmana.

A napokon ďakujem Janie, svojej redaktorke. Si úžasná.

Autorka publikovala staršiu verziu tohto príbehu na pokračovanie

v on-line podobe pod názvom „Master of the Universe“

pod pseudonymom Snowqueen's Icedragon.

Copyright © Fifty Shades Ltd 2011

© NAKLADATELSTVÍ XYZ, s. r. o., 2013

Translation © Miroslava Sedláčková, 2013

ISBN 978-80-7388-762-9

Obsah

Prológ

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Prológ

Vrátil sa. Mamička spí, alebo jej zase nie je dobre.

Skrývam sa skrčený pod stolom v kuchyni. Cez prsty vidím Mamičku. Spí na gauči a má ruku na špinavom zelenom koberci. On má tie topánky s lesklými prackami; stojí nad Mamičkou a kričí.

Udrie Mamičku opaskom. Vstávaj! Vstávaj, ty suka skurvená! Ty suka skurvená! Ty suka skurvená! Ty suka skurvená! Ty suka skurvená!

Mamička vydáva zvuk, ako keď sa plače. Prestaň. Prosím, prestaň. Mamička nekričí. Len sa trošku skrčí.

Mám prsty v ušiach a zatváram oči. Zvuky zmĺknu.

On sa obracia a ja vidím jeho topánky, ako dupocú smerom do kuchyne. Stále má ten opasok. Chce ma nájsť.

Zohýna sa a škerí sa na mňa. Hnusne páchne. Cigaretami a alkoholom. Tak tu si, ty všivák malý!

Prebúdza ho desivý nárek. Kristepane! Je celkom prepotený a srdce mu búši ako opreteky. Čo to je, doparoma?! Prudko si sadá a zviera si hlavu v dlaniach. Dopekla! Je to späť. Ten krik, to som bol ja. Hlbokým nádychom sa pokúša dostať z hlavy puch lacného bourbonu a zvetraných cameliek.

Kapitola 1

Práve som prežila Deň Tretí Po Christianovi a môj prvý deň v práci. Bolo to vítané rozptýlenie. Čas plynul zároveň s tým, ako sa predo mnou mihali nové tváre, nová práca a pán Jack Hyde...

Pán Jack Hyde sa na mňa usmieva, modré oči mu len žiaria, keď sa opiera o môj stôl.

„Výborne, Ana. Myslím, že z nás bude skvelý tím.“

Pri pokuse o úsmev sa mi nejako podarí vytiahnuť kútiky smerom hore.

„Pre dnešok by som už rada skončila, ak môžem,“ zahundrem. „Ale samozrejme, veď je pol šiestej. Uvidíme sa zajtra.“ „Dovidenia, Jack.“ „Dovidenia, Ana.“

Beriem si kabelku, obliekam si sako a vyrážam von. Tam, na čerstvom vzduchu večerného Seattlu sa zhlboka nadýchnem. Lenže ani to nevyplní tú prázdnotu v mojej hrudi, ktorá sa tam usídlila už od sobotňajšieho rána. Tú, ktorá mi pripomína moju stratu. Kráčam k autobusovej zastávke, hlavu mám sklonenú, pozerám si na topánky a rozjímam nad tým, aké to je byť bez mojej milovanej Wandy, môjho starého chrobáčika... alebo bez audi.

Pred touto spomienkou okamžite zabuchnem dvere. Nie. Na neho nemysli! Samozrejme by som si mohla dovoliť kúpiť auto -a pekné, nové. Podozrievam ho, že bol až príliš štedrý, keď ma mlátil, a tá myšlienka mi zanecháva horkú pachuť na jazyku. Snažím sa ju odohnať a nemyslieť pokiaľ možno vôbec na nič. Nemôžem si ho pripomínať. Nechcem znovu začať plakať - nie vonku na ulici.

Byt je prázdny. Chýba mi tu Kate. Predstavujem si ju, ako leží na pláži v Barbadose a popíja dobre vychladený koktail. Oživujem plochú obrazovku televízie - aspoň sa tu rozliehajú nejaké zvuky, ktoré vypĺňajú to vákuum a poskytujú zdanie spoločnosti. Lenže ju nesledujem ani nepočúvam. Len sedím a bezducho civiem do tehlovej steny. Som otupená. Necítim nič okrem bolesti. Ako dlho ju ešte budem musieť znášať?

Moje utrpenie prerušuje zvuk domového zvončeka. Srdce mi vynecháva jeden úder. Kto to len môže byť? Zdvíham domáci telefón.

„Zásielka pre slečnu Steelovú,“ zaznie v ňom znudený, odosobnený hlas a mňa zaplavuje vlna sklamania. Apaticky sa vlečiem dole a zbadám tam chlapca, ktorý mľaskavo žuje žuvačku, v ruke drží veľkú kartónovú škatuľu a opiera sa o vchodové dvere. Podpisujem prevzatie balíka a odnášam si ho hore. Je to veľké a prekvapujúco ľahké. Vnútri sú dva tucty bielych ruží na dlhých stonkách a odkaz.

Gratulujem k prvému dňu v práci.

Dúfam, ž e sa vydaril.

A ďakujem za ten vetroň. To bolo veľmi nápadité.

Má teraz čestné miesto na mojom stole.

Christian

Pozerám na tú vytlačenú kartičku a v hrudi sa mi rozpína ničota. Niet pochýb o tom, že to poslala jeho asistentka. Christian sa na tom veľmi pravdepodobne podieľal len okrajovo. Je príliš bolestné na to myslieť. Prezerám si ruže - sú prekrásne a ja sa skrátka nedokážem prinútiť, aby som ich vyhodila do koša. Mechanicky sa odoberám do kuchyne, aby som sa poobzerala po nejakej váze.

A tak prichádza rutina. Vstať, pracovať, plakať, spať. Teda, pokúsiť sa spať. Nedokážem mu uniknúť ani v snoch. Vídavam sivé prenikavé oči, jeho snivý pohľad, jeho vlasy - žiariace svojimi odleskmi. A počúvam hudbu, toľko hudby... Už ju vôbec nedokážem počúvať. Starostlivo sa jej vyhýbam, za každú cenu. Dokonca aj pri reklame v televízii sa myknem.

S nikým nekomunikujem. Dokonca som nezavolala ani mame, ani Rayovi. Jednoducho teraz nemám silu na banálne reči o ničom. Nie, to by som fakt nezvládla. Stal sa zo mňa osamelý ostrov. Spustošený, vojnou zničený kus zeme, kde nič nerastie a jeho obzory sú prázdne. Tak to som ja. Vďaka tomu sa dokážem v práci správať vecne, ale to je všetko. Viem, že keby som o tom hovorila s mamou, zdrvilo by ma to ešte väčšmi - a to si nemôžem dovoliť.

Nedokážem poriadne jesť. V stredu okolo poludnia do seba dostávam téglik jogurtu. Je to prvá vec, ktorú som od piatka zjedla. Prežívam na diétnej kole a novoobjavenej schopnosti znášať latte. Práve kofeín ma udržuje v chode, ale zároveň som vinou neho nepokojná.

Jack sa okolo mňa začína nejako veľmi krútiť, znervózňuje ma, kladie mi osobné otázky. Čo odo mňa chce? Správam sa k nemu zdvorilo, ale snažím sa držať si ho od tela.

Sedím a preberám horu jeho korešpondencie a som za to rozptýlenie v podobe nečinorodej práce vďačná. Zaregistrujem prichádzajúci e-mail a rýchlo kontrolujem, od koho je.

No to ma podrž. Od Christiana. To nie, nie tu... nie v práci.

Od: Christian Grey

Predmet: zajtrajšok

Dátum: 8. 6. 2011, 14:05

Komu: Anastasia Steelová

Drahá Anastasia,

odpusť, že Ťa ruším v práci. Dúfam, že je u Teba všetko v poriadku. Dostala si tie kvety?

Myslím na to, že zajtra sa začína výstava Tvojho kamaráta a som presvedčený, že si nemala dosť času zohnať si auto. Navyše je to pomerne ďaleko.

Bol by som viac než šťastný, keby som Ťa tam mohol odviezť - ak by si chcela.

Daj mi vedieť.

Christian Grey,

výkonný riaditeľ Grey Enterprises Holdings, s. r. o.

Oči sa mi zalievajú slzami. Prudko vstávam od stola, miznem na toaletu a skrývam sa v jednej z kabínok. Tá Josého výstava. Kruci. Úplne som na ňu zabudla, a to som mu sľúbila, že prídem. Doparoma, v tom má Christian pravdu. Ako sa tam mám dostať?

Kladiem si hlavu do dlaní. Prečo mi José nezavolal? Keď už som pri tom - prečo mi vlastne nikto nevolá? Som tak mimo, že som si ani nevšimla, že mi za celý čas nezazvonil mobil.

Dofrasa! Ja som ale idiot! Ešte stále mám presmerované hovory na BlackBerry. Ježiš, a Christian prijíma moje telefonáty - teda, pokiaľ ho jednoducho nevyhodil. A kde vôbec zistil moju pracovnú e-mailovú adresu?

No iste, pozná veľkosť mojich topánok, e-mailová adresa pre neho ťažko môže predstavovať nejakú prekážku.

Dokážem sa s ním znova stretnúť? Zvládla by som to? Chcem ho vôbec vidieť? Znovu ma ovládol žiaľ a smútok, zatváram oči a zakláňam hlavu. Samozrejme, že chcem.

Možno, možno by som mu mohla povedať, že som zmenila názor... Nie, nie, nie. Nedokážem byť s niekým, koho uspokojí, keď mi spôsobuje bolesť, s niekým, kto ma nedokáže milovať.

Hlavou sa mi mihajú trýznivé spomienky: plachtenie, držanie za ruky, bozkávanie, my dvaja vo vani, jeho neha, jeho zmysel pre humor a jeho temný, zadumaný, zmyselný pohľad. Chýba mi. Je to päť dní, päť dní pekla, ktoré akoby trvali celú večnosť.

Ovíjam si paže okolo pása, pevne sa nimi objímam, držím sa tak pohromade. Cnie sa mi po ňom. Naozaj veľmi... lebo ho milujem. Aké jednoduché!

Každú noc zaspávam s plačom a prajem si, aby som nebola nútená odísť, aby sa dokázal zmeniť, aby sme mohli byť spolu. Ako dlho ma ešte bude prenasledovať ten obludne zbytočný pocit? Som v očistci.

Anastasia Steelová, si v práci! Musím sa pozbierať. Na tú Josého výstavu sa však chcem pozrieť, a čo viac - nejaká masochistická časť môjho ja chce vidieť Christiana. S hlbokým nádychom sa vraciam k stolu.

Od: Anastasia Steelov á

Predmet: zajtraj šok

Dátum: 8. 6. 2011, 14:25

Komu: Christian Grey

Ahoj, Christian,

vďaka za kvety, sú krásne.

Ten odvoz by som ocenila.

Ďakujem.

Anastasia Steelová,

asistentka pána Jacka Hyda, zodpovedného redaktora SIP

Kontrolujem si mobil a zisťujem, že je stále presmerovaný. Jack je práve na nejakom rokovaní, a tak rýchlo volám Josému. „Ahoj, José, tu Ana.“

„Nazdar, cudzinka.“ Jeho hlas je taký vrelý a láskavý, že ma to takmer vyviedlo z rovnováhy.

„Nemôžem hovoriť dlho. O ktorej mám zajtra doraziť na tú tvoju výstavu?“

„Ty fakt prídeš?“ neskrýva nadšenie.

„No jasné,“ usmievam sa, keď si predstavím, ako sa pritom škerí. A je to môj prvý naozajstný úsmev za tých päť dní. „O pol ôsmej.“

„Tak sa tam uvidíme. Maj sa, José.“ „Čau, Ana.“

Od: Christian Grey

Predmet: zajtraj šok

Dátum: 8. 6. 2011, 14:27

Komu: Anastasia Steelová

Drahá Anastasia,

o ktorej Ťa mám vyzdvihnúť?

Christian Grey,

výkonný riaditeľ Grey Enterprises Holdings, s. r. o.

Od: Anastasia Steelová

Predmet: zajtrajšok

Dátum: 8. 6. 2011, 14:32

Komu: Christian Grey

Josého výstava sa začína o pol ôsmej. O ktorej myslíš, že by to bolo najlepšie?

Anastasia Steelová,

asistentka pána Jacka Hyda, zodpovedného redaktora SIP

Od: Christian Grey

Predmet: zajtrajšok

Dátum: 8. 6. 2011, 14:34

Komu: Anastasia Steelová

Drahá Anastasia,

Portland je dos ť ďaleko. Vyzdvihol by som Ťa o 17:45. Ve ľmi rád Ťa uvidím.

Christian Grey,

výkonný riaditeľ Grey Enterprises Holdings, s. r. o.

Od: Anastasia Steelová

Predmet: zajtrajšok

Dátum: 8. 6. 2011, 14:38

Komu: Christian Grey

Tak zatiaľ.

Anastasia Steelová,

asistentka pána Jacka Hyda, zodpovedného redaktora SIP

Ach, bože! Ja uvidím Christiana. Prvýkrát za posledných päť dní sa mi zľahka dvíha nálada. A dovolím si pomyslieť na to, ako sa asi má on.

Chýbam mu? Asi nie toľko ako on mne. Našiel si novú subku, nech už sa zháňajú kdekoľvek? Tá myšlienka je taká trýznivá, že ju okamžite zaháňam. Zadívam sa na hromadu Jackovej korešpondencie, ktorú musím roztriediť, a púšťam sa do toho v snahe nemyslieť na Christiana.

Tú noc sa v posteli nepokojne prevaľujem, akokoľvek sa pokúšam o spánok. Je to po prvýkrát za ten čas, čo sa k nemu nesnažím preplakať.

Znovu si vybavujem Christianovu tvár, keď som ho videla naposledy - keď som odchádzala z jeho bytu. Prenasleduje ma jeho zmučený výraz. Spomínam si, že nechcel, aby som odišla, čo bolo dosť zvláštne. Prečo by som tam mala zostávať? Veď sme sa ocitli v slepej uličke. Každý z nás limitovaný svojimi vlastnými hranicami - ja strachom z trestu, a on strachom... z čoho vlastne? Z lásky?

Otáčam sa nabok, pevne si k sebe tlačím vankúš a premáha ma neznesiteľný smútok. On si myslí, že si lásku nezaslúži. Ako si vôbec niečo také môže myslieť? Súvisí to nejako s jeho detstvom? S jeho mamou, tou závislou sukou? Takéto myšlienky ma prenasledujú až do skorých ranných hodín, keď sa úplne vyčerpaná konečne prepadám do nepokojného spánku.

Deň sa vlečie a vlečie a Jack mi venuje neobyčajnú pozornosť. Mám dojem, že je to tými fialovými šatami od Kate a čiernymi topánkami na vysokých podpätkoch, ktoré som jej ukradla zo skrine, ale ďalej sa tým nijako zvlášť nezaoberám. Naozaj budem musieť s prvou výplatou vyraziť na nákup oblečenia. Tie šaty sú mi teraz nejaké voľnejšie než predtým, ale tvárim sa, že som si to nevšimla. Konečne je pol šiestej a ja si beriem sako a kabelku. Pokúšam sa trochu upokojiť nervy. Ja ho uvidím!

„Ty máš dnes večer rande?“ pýta sa ma Jack, keď na odchode prechádza okolo môjho stola.

„Áno. Teda nie. Nie tak celkom.“

V nepredstieranom záujme dvíha jedno obočie. „Priateľ?“

Červenám sa. „Nie, kamarát. Vlastne bývalý priateľ.“

„No, možno by si zajtra po práci chcela zájsť na drink. Máš za sebou hviezdny týždeň, Ana. Mali by sme to osláviť,“ usmeje sa a tvárou sa mu mihne nejaká neidentifikovateľná, znepokojujúca emócia.

Strká si obe ruky do vreciek a bez náhlenia prechádza dvojitými dverami. Mračím sa na jeho vzďaľujúci sa chrbát. Popíjať so šéfom, je to vôbec dobrý nápad?

Zavrtím hlavou, najskôr musím nejako prežiť večer s Christianom Greyom. Ako to, preboha, chcem zvládnuť? Ešte sa ponáhľam na toaletu, aby som na poslednú chvíľu urobila nejaké úpravy.

Vrhám na seba dlhý kritický pohľad do veľkého zrkadla na stene. Mám obvyklú poblednutú farbu a tmavé kruhy pod príliš veľkými očami. Vyzerám prepadnuto a utrápene.

Ježiš, ako by som teraz chcela vedieť, ako sa používa mejkap. Nanášam si trochu špirály na mihalnice a potom sa štípem do líc a dúfam, že tým do nich vženiem nejakú farbu. Keď si potom upravím vlasy tak, aby mi voľne splývali na chrbát, poriadne sa nadýchnem. Takto to bude musieť stačiť.

S nervóznym úsmevom na tvári prechádzam halou a kývnem Clair v recepcii. Myslím, že by z nás mohli byť kamarátky. Jack ešte hovorí s Elisabeth. Ako sa blížim ku dverám, pribehne a so širokým úsmevom mi ich otvára.

„Až po tebe, Ana,“ hlesne.

„Ďakujem,“ rozpačito sa pousmejem.

Vonku pri obrubníku čaká Taylor. Otvára mi zadné dvere auta. Zdráhavo sa pozerám na Jacka, ktorý ma nasledoval von. Ohromene zíza na audi SUV.

Otáčam sa, nastupujem a tam už sedí on - Christian Grey - v sivom obleku, bez kravaty, s bielou košeľou rozopnutou pri krku. Má spaľujúci snivý pohľad.

V okamihu mi vysychá v krku. Vyzerá úchvatne, až na to, že sa na mňa mračí. Ale nie!

„Kedy si naposledy jedla?“ vyrukuje na mňa, keď za mnou Taylor zavrie dvere.

Doparoma.

„Ahoj, Christian. Aj ja ťa rada vidím.“

„Na ten tvoj podrezaný jazyk teraz nie som zvedavý, odpovedz mi.“ Očami mi vypaľuje dieru do hlavy.

No zbohom.

„Ehm... na obed som mala jogurt. No - a potom banán.“ „A kedy si mala naposledy skutočné jedlo?“ pýta sa uštipačne. Taylor si sadá na miesto vodiča, štartuje a zaraďuje sa do premávky.

Hodím pohľadom von a zazriem Jacka, ako mi máva, aj keď mi nie je jasné, ako ma môže cez tie dymové sklá vidieť. I ja mu zamávam.

„Kto je to?“ vyštekne Christian. „Môj šéf.“

Letmo sa pozriem na to zosobnenie mužskej krásy sediace vedľa mňa a všímam si, že má prísne zovreté pery. „Takže? Tvoje posledné jedlo?“

„To ťa vôbec nemusí zaujímať, Christian,“ konštatujem vecne a cítim sa pritom nadmieru statočne.

„Zaujíma ma všetko, čo sa ťa týka. Tak hovor.“

To teda nezaujíma. Frustrovane si vzdychnem a prevrátim oči. Prvýkrát po dlhom čase mám chuť sa smiať. S vypätím síl potláčam chichotanie, čo sa mi chystá vybublať hrdlom. Ako sa tak pokúšam udržať vážnu tvár, Christianove črty sa uvoľňujú a ja na jeho nádherne vykrojených ústach zazriem nepatrný náznak úsmevu.

„Takže?“ pripomína mi už miernejšie.

„Cestoviny alle vongole, minulý piatok,“ zašepkám.

Zatvára oči a ja zazriem, ako sa mu v tvári mihne zlosť, alebo azda ľútosť? „Aha,“ odvetí stroho. „Vyzeráš, akoby si za ten čas schudla minimálne dve kilá, možno viac. Prosím, jedz, Anastasia,“ vyzýva ma káravo.

Pozerám sa dole na prepletené prsty ve svojom lone. Prečo sa s ním musím vždy cítiť ako rozmaznané dieťa?

Presúva sa bližšie a obracia sa čelom ku mne. „Ako sa máš?“ pýta sa stále miernym hlasom.

No, v skutočnosti pekne mizerne... nasucho prežriem. „Keby som ti povedala, že som v pohode, klamala by som.“

Nasleduje jeho ostrý nádych. „To ja tiež,“ vzdychne a načiahne sa za mojou rukou. „Chýbaš mi,“ dodáva.

Ach, nie. Ten dotyk, telo na telo.

„Christian, ja... “

„Prosím, Ana. Musíme sa porozprávať.“

Asi sa rozplačem. To nie. „Christian, ja... prosím... už som sa naplakala dosť,“ šepkám a pokúšam sa udržať emócie pod kontrolou.

„Bejby, to nie.“ Priťahuje si ma za ruku, a skôr než sa spamätám, sedím mu na kolenách a on ma objíma, s nosom zaboreným do mojich vlasov. „Neskutočne si mi chýbala, Anastasia,“ vydýchne.

Chcela by som sa mu vzoprieť, aby som si udržala aspoň nejaký odstup, ale jeho ruky ma tesne obopínajú. Pevne si ma nimi tlačí k hrudi. A ja sa uvoľňujem. Áno, presne tu chcem byť. Opieram si o neho hlavu a on ma opakovane bozkáva na temeno. Toto je domov. Vonia čistou bielizňou, avivážou, sprchovacím gélom a mojou najmilšou vôňou - tou jeho. Na kratučkú chvíľku si dovoľujem podľahnúť ilúzii, že bude všetko v poriadku. Veľmi osviežujúca myšlienka pre moju vyprahnutú dušu.

O pár minút neskôr zachádza Taylor k obrubníku, aj keď sme stále v meste.

„Poď,“ povzbudzuje ma Christian a dáva mi ruku preč z lona, „už sme tu.“

Čože?

„Heliport - na streche tejto budovy,“ ukazuje naň pohľadom na vysvetlenie.

No jasné. Charlie Tango. Taylor mi otvára dvere a ja vystupujem. Venuje mi láskavý úsmev. Ten, po ktorom sa cítim v bezpečí. Vraciam mu ho.

„Mala by som vám vrátiť tú vreckovku.“

„Nechajte si ju, slečna Steelová, berte to ako darček pre šťastie.“

Červenám sa a Christian zatiaľ obchádza auto, aby ma vzal za ruku. Na Taylora vrhá spýtavý pohľad a ten mu ho ľahostajne vracia, bez toho aby dal čokoľvek najavo.

„O deviatej,“ oznamuje mu Christian.

„Áno, pán Grey.“

So súhlasným kývnutím sa Christian obráti a vedie ma cez dvojkrídlové dvere do impozantnej vstupnej haly. Vychutnávam si dotyk jeho veľkej ruky zvierajúcej tú moju, jeho dlhých štíhlych prstov prepletených s mojimi. Cítim tú známu silu - ťahá ma k nemu, som Ikarus a on moje Slnko. Už raz ma spálil, a aj tak som tu zasa.

Pri výťahoch stláča tlačidlo, aby jeden z nich privolal. Mrknem na neho kútikom oka a uvidím jeho tajuplný úsmev. Len čo sa dvere otvoria, púšťa moju ruku a kývne mi, aby som nastúpila. Výťah sa zatvára a ja risknem ďalší letmý pohľad. Aj on sa na mňa pozerá, jeho sivé oči ožívajú... a je to tu, vzduch medzi nami iskrí napätím. Hmatateľným. Skoro ho cítim, ako medzi nami pulzuje a ťahá nás k sebe.

„Ach, bože,“ vydýchnem, keď ma nakrátko premôže intenzita tej hlboko zakorenenej primitívnej príťažlivosti.

„Tiež to cítim,“ zašepká so zastretým, prenikavým pohľadom.

Útroby mi zaplavuje číra túžba, temná a vražedná. Christian ma znovu chytá za ruku, palcom ma hladí po hánkach - a všetky svaly v podbrušku sa mi pevne a príjemne zvierajú.

Bože môj. Ako to, že má na mňa stále taký vplyv? „Prosím, nehryz si tú peru, Anastasia,“ zašepká. Zdvíham k nemu pohľad a poslúchnem ho. Chcem ho. Teraz hneď, v tomto výťahu. Akoby aj nie?

„Ty vieš, čo to so mnou robí,“ zahundre.

No teda, aj ja mám na neho stále vplyv. Moja vnútorná bohyňa ukončuje svoj päťdňový truc.

Zrazu sa otvárajú dvere, narušujú čaro okamihu a my sa ocitáme na streche. Opiera sa do nás vietor a mne je napriek čiernemu saku zima. Christian mi dáva ruku okolo pása, tlačí si ma k sebe a obaja sa spoločne ponáhľame k Charlie Tangovi, ktorý stojí uprostred heliportu a pomaly otáča listami vrtule.

Vyskakuje z nej vysoký blondín v tmavom obleku s ostro rezanými črtami a v hlbokom predklone beží až k nám. Podáva si ruku s Christianom a zareve, aby prehlušil hluk rotora:

„Pripravená na odlet, pán Grey. Je celá vaša!“

„Prešli ste všetky kontroly?“

„Áno.“

„Vyzdvihnete ju okolo pol deviatej?“ „Áno.“

„Taylor na vás čaká pred budovou.“

„Ďakujem, pán Grey. Šťastný let do Portlandu, madam.“ A zasalutuje.

Bez toho aby ma pustil, Christian prikývne, skláňa sa a vedie ma k dverám helikoptéry.

Len čo sme vnútri, pevne ma upína do pásov a silne ich uťahuje. Obdarí ma svojím múdrym pohľadom a tajomným úsmevom.

„Toto ťa udrží na mieste,“ vyhlasuje spokojne. „Musím priznať, že sa mi v týchto postrojoch veľmi páčiš. Ničoho sa nedotýkaj.“

V tvári som už purpurovočervená a on ma skôr, než mi podá slúchadlá, pohladí ukazovákom po líci. Tiež by som sa ťa rada dotkla, ale ty mi to nedovolíš, mračím sa na neho. A aj keby - zapol tie pásy tak pevne, že sa sotva pohnem.

Sadá si na svoje miesto a sám sa pripútava, potom sa začína venovať predletovej kontrole. Pôsobí pritom tak kompetentne. Je to hrozne sexi. Nasadzuje si slúchadlá, spúšťa štartér a rotor začína ohlušujúcim spôsobom zrýchľovať.

Christian sa obracia a uprene sa na mňa zahľadí. „Si pripravená, miláčik?“ zaznie mi ozvena jeho hlasu v slúchadlách.

„Som.“

Predvádza svoj chlapčenský úsmev. Bože, už pekne dlho som ho nevidela.

„Veži Sea-Tac, tu Charlie Tango - Tango Echo Hotel, pripravený na odlet smer Portland cez PDX. Prosím, potvrďte, prepínam.“

Odpovedá mu profesionálny hlas letovej kontroly a udeľuje nám inštrukcie.

„Veža, rozumiem, Charlie Tango pripravený a vzlieta.“ Christian prepína ďalšie dve páčky, v rukách zviera riadiacu páku a helikoptéra sa mäkko vznáša k večernému nebu.

Seattle a môj žalúdok sa ocitnú niekde pod nami... a tam je čo pozerať!

„Svitanie už sme dostihli, Anastasia, teraz je na rade súmrak,“ ozýva sa zo slúchadiel. Obraciam sa a pozerám naňho s otvorenými ústami.

No toto? Ako je možné, že dokáže hovoriť tie najromantickejšie veci? Usmieva sa na mňa a ja si nemôžem pomôcť, placho mu ten úsmev vraciam.

„Okrem zapadajúceho slnka sa o tomto čase dajú vidieť aj ďalšie veci,“ prehodí.

Keď sme naposledy prileteli do Seattlu, bolo tma, zato táto večerná scenéria je veľkolepá, doslova nadpozemská. Už sme nad najvyššími budovami a stúpame vyššie a vyššie.

„Tamto je Escala,“ ukazuje smerom k nej. „Tam boeing - a práve teraz vidíš Space Needle.“

Naťahujem krk. „Tam som nikdy nebola.“

„Vezmem ťa tam - môžeme sa tam najesť.“

Čože? „Christian, veď sme sa rozišli.“

„Ja viem. Aj tak ťa tam môžem vziať. A nakŕmiť ťa,“ vrhá na mňa významný pohľad.

Len potrasiem hlavou, aby som vzápätí očervenela. Radšej sa rozhodujem pre nekonfliktný prístup. „Je tu veľmi pekne, ďakujem.“

„Pôsobivé, však?“

„Pôsobivé je, že toto dokážeš.“

„Á, lichotivá slečna Steelová... Ale ja som muž mnohých zručností.“

„Toho som si plne vedomá, pán Grey.“

S úškrnom sa na mňa pozrie a ja sa po prvýkrát za posledných päť dní uvoľňujem... trochu. Možno to nebude také zlé. „Ako sa ti páči v novej práci?“ „Dobre, ďakujem. Je zaujímavá.“ „A čo tvoj šéf?“

„Ehm, v pohode.“ Ako by som asi Christianovi vysvetľovala, že ma Jack ľahko znervózňuje?

Otáča sa a prenikavo sa na mňa zahľadí.

„Čo sa deje?“ pýta sa potom.

„No, okrem toho, čo je zjavné, nič.“

„Zjavné?“

„Ach, bože, Christian, ty si niekedy taký natvrdnutý.“

„Natvrdnutý? Ja? Nie som si istý, či sa mi páči váš tón, slečna Steelová.“ „No a čo.“

Pery sa mu usmievajú. „Ten tvoj podrezaný jazyk mi chýbal.“

Zalapám po dychu a mám chuť na neho zakričať: To ty si mi chýbal - a celý -, nielen tvoje ústa! Ale držím sa, a ako mierime ďalej na juh, zahľadím sa von cez sklenú guľu, ktorá tvorí ňufák Charlie Tango. Súmrak teraz máme po pravici, slnko je nízko nad horizontom - obrovské, ohnivo červené - a ja som znova Ikarus, letím až príliš blízko.

Zmrákanie nás sprevádza celú cestu zo Seattlu. Obloha je teraz opálová, ružová na nej prirodzene prechádza do modrozelenej a vzájomne sa prelínajú tak, ako to dokáže naaranžovať len matka príroda. Je jasný svieži večer a svetlá Portlandu sa lesknú a mihotajú, vítajú nás, keď Christian usádza stroj na heliport. Sme na streche tej zvláštnej portlandskej budovy z pálených tehál, z ktorej sme vzlietali pred tromi týždňami.

Ježiš, ako by to bolo včera. A napriek tomu mám pocit, že Christiana poznám celé veky. Zastavuje motor Charlie Tanga, vypína najrôznejšie gombíky, takže sa mu prestáva točiť vrtuľa, a ja zrazu počujem v slúchadlách svoj vlastný dych. Hmm. Na okamih mi to pripomína zážitok s Thomasom Tallisom. Cítim, ako blednem - na toto teraz naozaj nechcem myslieť.

Christian si rozopína pásy a nakláňa sa, aby rozopol aj tie moje.

„Užili ste si ten let, slečna Steelová?“ pýta sa ma mäkko, sivé oči mu pritom svietia.

„Áno, ďakujem, pán Grey,“ odpovedám zdvorilo.

„Tak sa poďme pozrieť na fotky toho chlapca.“ Podáva mi ruku, ja sa jej chytím a nasledujem ho von z Charlie Tanga.

Prichádza k nám sivovlasý muž s briadkou a so širokým úsmevom a ja v ňom spoznávam toho dôchodcu, čo tu bol aj naposledy.

„Joe,“ usmeje sa Christian, púšťa ma a vrelo mu potriasa rukou. „Opatrujte ju tu pre Stephana. Bude tu tak okolo ôsmej, deviatej.“

„Vykonám, pán Grey. Madam,“ kývne na mňa. „Dole je pristavené vaše auto, pane. A výťah nefunguje, musíte zísť po schodoch.“

„Ďakujem, Joe.“

Christian ma znovu vezme za ruku a odvádza k požiarnemu schodisku.

„Máš šťastie, že sú to len tri poschodia. V tých podpätkoch,“ hundre nevôľou.

To azda nie je pravda.

„Tebe sa hádam tie topánky nepáčia?“

„Páčia sa mi strašne, Anastasia.“ Zrazu mu oťažieva pohľad a ja mám pocit, že sa chystá povedať ešte niečo, lenže sa zdráha. „Poď. Pôjdeme pekne pomaly. Nechcem, aby si spadla a zlomila si väz.“

Vodič nás vezie do galérie a my sedíme a mlčíme. Môj strach sa navracia v plnej sile a ja si zrazu uvedomujem, že náš spoločný let v Charlie Tangu bol voľným okom búrky. Christian je zamĺknutý, zadumaný... hádam dokonca znepokojený. Naša predošlá odľahčená nálada sa niekam vyparila. Je toho toľko, čo by som chcela povedať, lenže táto jazda je na to príliš krátka. Christian upiera zamyslený pohľad von z auta. „José je len kamarát,“ ticho utrúsim.

Christian sa zvrtne ku mne a uprene sa na mňa zahľadí, pohľad temný, kontrolovaný, nedáva najavo vôbec nič. A jeho ústa - ach, tie ústa, aké sú znepokojujúce! Nechtiac si vybavujem, ako sa ma dotýkali - všade. A cítim, ako sa mi rozohrieva telo. Christian sa namosúrene zamrví.

„Tie tvoje prekrásne oči vyzerajú zrazu až príliš veľké, Anastasia. Prosím, sľúb mi, že budeš jesť.“

„Iste, Christian, budem jesť,“ odpovedám tak nejako automaticky, bezmyšlienkovite.

„Myslím to vážne.“

„Skutočne?“ Nedokážem potlačiť posmešný tón. Teda úprimne, to jeho sebavedomie - sebavedomie muža, vinou ktorého som si v posledných niekoľkých dňoch prešla peklom. Nie, tak to vlastne nebolo. To ja sama som sa do toho pekla uvrhla. Nie, bol to predsa len on. Celá zmätená zakrútim hlavou.

„Nechcem sa s tebou hádať, Anastasia. Chcem ťa späť a chcem, aby si bola zdravá,“ dohovára mi mierne.

Čo, prosím? Čo to má zase znamenať?

„Ale veď sa nič nezmenilo.“ Máš stále svojich päťdesiat tieňov. „Porozprávame sa o tom cestou späť. Už sme tu.“ Auto zastavuje pred galériou, Christian vystupuje a necháva ma tam sedieť, neschopnú jediného slova. Otvára mi dvere a ja tiež vystúpim. „Prečo to robíš?“ prehovorím hlasnejšie, než som čakala. „Prečo robím čo?“ spýta sa zarazene. „Niečo načneš, a potom to nedokončíš.“

„Anastasia, už sme tu. Tam, kde si chcela byť. Poďme najskôr dokončiť toto, a potom sa porozprávame. Nijako zvlášť nestojím o scénu na ulici.“

Začervenám sa a rozhliadnem sa okolo. Má pravdu. Je tu trochu rušno. S pevne zovretými perami zachytávam jeho uprený pohľad.

„Ako chceš,“ zahundrem a on ma berie za ruku a odvádza dovnútra.

Ocitáme sa v prebudovanom skladisku - tehlové steny, podlahy z tmavého dreva, biele stropy a biele potrubia. Je to tu vzdušné a moderné. Pohybuje sa tu niekoľko ľudí, ktorí popíjajú víno a kochajú sa Josého prácami. Na malý okamih sa moje problémy rozplývajú - a to vtedy, keď si uvedomujem, že si José splnil svoj sen. Skvelá práca, José!

„Dobrý večer, vitajte na výstave Josého Rodrigueza,“ zdraví nás dievčina v čiernom, s veľmi krátkymi hnedými vlasmi, jasnočerveným rúžom a obrovskými kruhmi v ušiach. Premeriava si ma zbežným pohľadom, potom venuje jeden oveľa dlhší, ako je nevyhnutne potrebné, Christianovi a ružolíca a ľahko žmurkajúca sa zase pozrie na mňa.

Cítim, ako sa mi sťahuje obočie. Ten je môj - teda, aspoň bol. Skutočne sa snažím na ňu nemračiť. Keď na mňa konečne zaostrí, znovu zažmurká.

„Sme zvedaví, čo na to povieš, Ana.“ S potmehúdskym úsmevom mi podáva brožúru a nasmeruje ma ku stolu s nápojmi a chuťovkami.

Odkiaľpozná moje meno?!

„Ty ju poznáš?“ mračí sa Christian.

Zavrtím hlavou, rovnako zmätená ako on.

Neurčito pokrčí plecami. „Čo chceš piť?“

„Dám si pohárik bieleho, ďakujem.“

Významne nadvihne obočie, ale udrží jazyk za zubami. Potom odchádza ku stolu s nápojmi. „Ana!“

Cez zástup ľudí sa ku mne prediera José.

Úžasné! On má na sebe oblek. Vyzerá veľmi dobre a žiarivo sa na mňa usmieva. Zovrie ma do náručia a poriadne ma k sebe pritlačí. A ja mám čo robiť, aby som sa nerozplakala. Je to môj kamarát, môj jediný kamarát, teraz keď je Kate preč. Do očí sa mi tlačia slzy.

„Ana, som tak rád, že si prišla!“ vydýchne mi do ucha. Potom sa však zarazí a zrazu ma drží za plecia na dĺžku paží a skúmavo si ma prezerá.

„Čo je?“

„Hej, si v poriadku? Vyzeráš... no, vyzeráš inak. Dios mio, neschudla si trochu?“

Rozpačito zažmurkám. „José, som v pohode. Len som šťastná, že sa ti to podarilo.“ Do hája - teraz azda budem plakať aj kvôli nemu. „Gratulujem ti k výstave.“ Keď v tej dôverne známej tvári zazriem starosť, zachveje sa mi hlas, ale viem, že sa musím držať.

„Ako si sa sem dostala?“ zaujíma sa.

„Hodil ma sem Christian,“ poznamenám, zrazu celá nesvoja.

„Aha.“ Josému tuhne úsmev a púšťa ma. „Kde ho máš?“ výraz v tvári mu stvrdne.

„Tam, išiel zobrať niečo na pitie,“ kývnem Christianovým smerom a zazriem, ako s niekým v rade zdvorilo konverzuje. Práve sa na mňa letmo pozrie a naše oči sa stretávajú. V tej chvíli som ako paralyzovaná, pozerám na toho neskutočne príťažlivého muža, ktorý mi svoj pohľad rovnako intenzívne vracia a pridáva k nemu akúsi neuchopiteľnú výzvu. Takú horúcu a spaľujúcu, že sa v sebe navzájom na chvíľu strácame.

Pri všetkých svätých... A tento chlap ma chce späť! Hlboko vnútri môjho tela sa pozvoľna rozvíja pocit šťastia ako ranné kvety za svitania.

„Ach, Ana!“ José ma vytrháva zo zamyslenia a vlečie ma späť do reality. „Som tak rád, že si prišla - a počúvaj, asi by som ťa mal varovať... “

Ale zrazu ho preruší slečna Veľmi Krátky Zostrih a Červený Rúž. „José, prišla za tebou tá novinárka z Portland Printze. Poď.“ Zdvorilo sa na mňa usmeje.

„To je bomba, čo? Tá sláva... “ usmieva sa na mňa José a ja nemôžem inak, než mu to vrátiť - je taký šťastný. „Ešte si ťa nájdem, Ana.“ Dáva mi bozk na tvár a potom už sledujem, ako odchádza smerom k mladej žene, čo stojí vedľa vychudnutého fotografa.

Josého fotografie sú všade, v niektorých prípadoch dokonca zväčšené na veľké plátna. Sú tu čiernobiele aj farebné. Na mnohých z nich sú nadpozemsky krásne krajiny. Jedna z nich, ktorú urobil blízko jazera vo Vancouveri, znázorňuje skorý večer. Ružovkastá obloha sa odráža od pokojnej vodnej hladiny. Na okamih ma ten pokoj a pohoda vťahujú do seba. Vyráža mi to dych.

Pripája sa ku mne Christian, a tak sa rýchlo zhlboka nadýchnem a preglgnem - snažím sa znovu získať trochu rovnováhy. Podáva mi pohár bieleho vína.

„Spĺňa tvoje predstavy?“ môj hlas už znie skoro normálne.

Spýtavo sa na mňa pozrie.

„To víno.“

„Nie. Ale to sa na podobných udalostiach stáva zriedka. Ten chlapec je talentovaný, však?“ Obdivuje fotografiu s jazerom.

„Prečo myslíš, že som ho oslovila, aby ťa fotil?“ Neubránim sa pyšnému tónu. Bez toho aby pohol brvou, upriami na mňa pohľad.

„Christian Grey?“ pristupuje k nemu fotograf z The Portland Printze. „Mohol by som si vás odfotiť, pane?“

„Iste.“ Christian maskuje svoj naštvaný výraz. Ja o krok ustupujem, ale on mi schmatne ruku a priťahuje si ma k sebe. Fotograf na nás zostáva civieť, nedarí sa mu skryť prekvapenie.

„Ďakujem, pán Grey.“ Robí si hneď niekoľko snímok. „Slečna...?“ nevie, ako ma osloviť.

„Steelová,“ zahundrem.

„Ďakujem, slečna Steelová,“ a rozbehne sa preč.

„Hľadala som na internete nejakú fotku, kde by si bol s priateľkou. A nenašla som žiadnu. To preto si Kate myslela, že si gay.“

Christianovi sa zvlnia pery v úsmeve. „No hej, tú indiskrétnu otázku to vysvetľuje. Nie, ja nerandím, Anastasia, s nikým - len s tebou. Ale to predsa vieš.“ V očiach sa mu zračí úprimnosť.

„Takže ty si nikdy nebral svoje... “ nervózne sa rozhliadnem, „... subky von?“

„Niekedy áno. Ale nie na rande. Na nákupy, vieš, ako... “ krčí plecami, bez toho aby zo mňa spustil zrak.

Aha, takže len červená mučiareň a jeho byt. Nemám predstavu, ako by som sa teraz mala cítiť.

„Len s tebou, Anastasia,“ opakuje pošepky.

Červenám sa a skláňam zrak na svoje prsty. Takže mu na mne záleží - spôsobom jemu vlastným.

„No, každopádne ten tvoj kamarát vyzerá skôr na krajinky ako na portréty. Trochu sa tu porozhliadneme.“ Podáva mi ruku a ja do nej vkĺznem dlaňou.

Prechádzame okolo niekoľkých ďalších snímok a ja si všimnem, ako ma kývnutím hlavy zdraví nejaký pár. Venujú mi dva široké úsmevy, akoby ma poznali. To bude tým, že som s Christianom. Ale potom sa objavuje mladík, ktorý si ma nehanebne prezerá. To je zvláštne.

Zahýname za roh - a tam mi dochádza, prečo som sa stala stredobodom takejto pozornosti. Na protiľahlej stene visí sedem obrovských portrétov... a na všetkých som ja.

Nehybne na ne pozerám, úplne omráčená, z tváre sa mi vytráca všetka krv. Vidím samu seba - ako špúlim ústa, smejem sa, mračím, vážna, veselá. Všetky zábery sú fotené ako detaily, čiernobiele.

No to ma podrž! Vybavujem si, ako sa okolo mňa José pri niekoľkých príležitostiach motal s aparátom v ruke, keď zašiel na návštevu, alebo keď som mu robila šoférku a asistentku fotografa. Vtedy som si myslela, že jednoducho fotografuje. Nenapadlo mi, že robí také zákerné momentky.

Zdvíham oči k Christianovi, ktorý stojí ako prikovaný a pohľad mu kĺže od jedného záberu k druhému.

„Zdá sa, že nie som jediný,“ poznamená neurčito a pevne zomkne pery.

Myslím, že sa naštval. To hádam nie.

„Ospravedlň ma,“ povie a na okamih do mňa zabodne prenikavo sivý pohľad. Otáča sa na päte a mieri k recepcii. Čo ho žerie teraz? Fascinovane sledujem, ako sa vzrušene baví s Krátkymi Vlasmi a Červeným Rúžom. Potom hľadá peňaženku a vyberá z nej kreditku.

Doparoma. Určite jeden z nich chce kúpiť.

„Hej, to ty si tá múza. Tie fotky sú úžasné,“ vyplaší ma akýsi chalan s plavou šticou. Vtom pocítim ruku na lakti - Christian sa už vrátil.

„Ty máš ale šťastie,“ škerí sa naňho Plavá Štica. Christian si ho premeriava mrazivým pohľadom.

„To určite mám,“ prehodí temne a privinie ma k sebe.

„ Že si ty práve jeden z nich kúpil?“ vyzvedám.

„Jeden z nich?“ odfrkne si bez toho, aby si ich prestal prezerať.

„Kúpil si viac ako jeden?“

Prevracia oči. „Kúpil som ich všetky, Anastasia. Nechcem, aby na ne zízalo akékoľvek indivíduum vo svojej nore.“

Mám nutkanie sa začať smiať. „Takže to radšej budeš robiť sám?“ poznamenám uštipačne.

Zamračí sa na mňa, vyvedený z miery mojou bezočivosťou, ale potom už vidím, ako sa usiluje skryť pobavenie.

„Na rovinu? Áno.“

„Zvrhlík,“ artikulujem smerom k nemu bez ozveny a zahryznem si do spodnej pery, aby som zadržala zradný úsmev.

Od údivu otvára ústa a teraz už je jasné, že sa tiež baví. Zamyslene si hladká bradu.

„Takéto obvinenia nemôžem poprieť, Anastasia,“ potriasa hlavou a dobrá nálada mu zmäkčí jeho pohľad.

„Rozobrala by som to s tebou viac do hĺbky, ale podpísala som dohodu o mlčanlivosti.“

Povzdychne si, nespúšťa zo mňa svoj uhrančivý pohľad, ktorý naraz stvrdne. „Čo všetko by som chcel robiť s tým tvojím podrezaným jazykom,“ zapradie ako mačka.

Zalapám po dychu - viem presne, čo má na mysli. „Ty si ale nevychovanec!“ Snažím sa ho šokovať a aj sa mi to darí. Vari nemá vôbec žiadne zábrany?

Pobavene sa usmeje, ale potom zvážnie.

„Na tých fotkách vyzeráš veľmi uvoľnene, Anastasia. Veľmi často ťa tak nevídam.“

Čo to zase je...? Bože! Zmena témy - a nelogická -, z hravého je zrazu vážny.

Cítim, ako sa mi hrnie krv do tváre, a tak sa radšej zahľadím na svoje ruky. Lenže on mi dvíha bradu a ja sa pri dotyku jeho dlhých prstov neubránim tichému vzdychu.

„Chcel by som, aby si sa so mnou cítila tiež tak uvoľnene,“ šepká. Po smiechu ani pamiatky.

A ja znova vnímam, ako sa vo mne prebúdza radosť. Ale ako to? Veď sú tu tie jeho problémy.

„Budeš ma musieť prestať desiť, ak to naozaj chceš,“ vyhŕknem príkro.

„A ty sa budeš musieť naučiť, ako sa komunikuje, a hovoriť mi, čo cítiš,“ odvrkne a šľahne po mne očami. Zhlboka sa nadýchnem.

„Christian, ty si ma chcel ako svoju subku. A to je ten problém. Tkvie už v definícii slova submisívny - ty sám si mi o tom raz písal v maile.“ Robím malú odmlku, aby som si spomenula, ako to bolo. „Myslím, že to boli synonymá, citujem: poddajný, povoľný, ochotný, pasívny, rezignovaný, trpezlivý, poslušný, krotký, ovládateľný. Pôvodne sa odo mňa očakávalo, že sa na teba nebudem ani pozerať. Že k tebe neprehovorím, kým na to nedostanem povolenie. Tak čo si čakal?“ zasyčím na neho.

Prekvapene zažmurká. Vrásky na jeho čele sa ešte väčšmi prehlbujú, ale ja pokračujem:

„Byť s tebou je hrozne mätúce. Na jednej strane si nepraješ, aby som ti protirečila, ale potom máš rád môj podrezaný jazyk. Chceš moju poslušnosť, až na to, že ju vlastne nechceš, aby si ma mohol trestať. Keď som s tebou, tak skrátka neviem, kde je hore a kde dole.“

Priviera oči. „Zásah do čierneho, ako zvyčajne, slečna Steelová,“ poznamenáva ľadovo. „Poď, zájdeme si niečo zjesť.“

„Sme tu ešte len pol hodiny.“

„Videla si fotky, hovorila si s tým chlapcom.“

„Volá sa José.“

„... hovorila si s Josém, ktorý sa ti, keď som ho videl naposledy, snažil strčiť jazyk do úst, hoci ti bolo zle a bola si opitá,“ zavrčí.

„A ktorý ma nikdy neudrel,“ vyšteknem jedovato.

Škaredo sa na mňa zamračí, rozčúlenie vysiela každá bunka jeho tela. „To bola podpásovka, Anastasia,“ precedí hrozivo.

Ja sa pýrim a Christian si naštvane zahrabne rukou do vlasov. Vzdorovito mu vraciam uprený pohľad.

„Beriem ťa niekam sa najesť. Strácaš sa mi pred očami. Nájdi toho chalana a rozlúč sa.“

„Prosím, môžeme tu ešte zostať?“ „Nie. Choď. Hneď. A rozlúč sa.“

Zlostne na neho zagánim, v žilách mi vrie krv. Pán Sakramentsky Posadnutý Kontrolou. Zlosť je fajn. Rozhodne lepšia ako sebaľútosť.

Odvraciam sa od neho a rozhliadam sa po Josém. Hovorí so skupinkou nejakých dievčat. Poberiem sa k nemu, preč od tieňov. Vari musím skákať, ako on píska, len preto, že ma sem priviezol? Čo si o sebe, dočerta, myslí?!

Dievčatá hltajú každé Josého slovo. Keď k nim prichádzam, jedna z nich sa zarazí. Nepochybne ma spoznala podľa fotografií.

„José... “

„Áno, Ana? Ospravedlňte ma, dámy,“ usmeje sa na ne a dáva mi ruku okolo pása. A mňa tak nejako poteší, že tu José bez mihnutia oka ohromuje ženské.

„Vyzeráš rozčúlene,“ povie.

„Už musím ísť,“ zavrčím namrzene.

„Veď si teraz len prišla.“

„Ja viem, ale Christian sa už potrebuje vrátiť. Tie fotky sú fantastické, José - máš úžasný talent.“

Úplne sa rozžiari. „Veľmi rád som ťa videl.“

Berie ma do svojej medvedej náruče a pritom ma poobracia tak, že cez galériu vidím na Christiana. Tvári sa nazlostene a ja si uvedomujem, že je to preto, lebo som v Josého náručí. Takže veľmi vypočítavým pohybom ovíjam Josému ruky okolo krku. Mám dojem, že Christian každú chvíľu vyletí z kože. Jeho pohľad neveští nič dobré, keď sa pomaly blíži naším smerom.

„Vďaka, že si ma upozornil na tie fotky,“ posťažujem si Josému. „Doparoma. Prepáč, Ana - mal som ti to povedať. Páčia sa ti vôbec?“

„Vlastne... ani neviem,“ odpovedám popravde, vykoľajená jeho otázkou.

„No, už som ich všetky predal, takže niekomu sa určite páčia. Super, čo? Si dievča z plagátu.“ Zviera ma ešte silnejšie a našťastie nevidí Christiana, ktorý ma prebodáva hrozivým pohľadom, ako sa k nám stále približuje.

José ma púšťa. „Tak už sa nehnevaj, Ana. Á, pán Grey, dobrý večer.“

„Pán Rodriguez, veľmi pôsobivé.“ Ľadová zdvorilosť z Christiana priam srší. „Je mi ľúto, že sa nemôžeme zdržať, my dvaja sa už musíme vrátiť späť do Seattlu. Anastasia?“ Veľmi nenápadne zdôrazní slová „my dvaja“ a pritom ma berie za ruku.

„Tak ahoj, José. A ešte raz gratulujem.“ Stihnem mu dať rýchly bozk na tvár, a skôr než sa spamätám, Christian ma vlečie von na ulicu. Viem, že to v ňom pekne vrie, lenže vo mne tiež.

Vonku sa náhlivo rozhliada po ulici. Vyráža doľava, ale zrazu ma vťahuje do nejakej uličky a tam ma nečakane pritláča k múru. Prudko schytí moju tvár do dlaní a núti ma pozrieť do svojich žiadostivých odhodlaných očí.

Zalapám po dychu a on sa na mňa vrhá a začína ma drsne bozkávať. Zuby nám o seba vzájomne zaškrípu a hneď nato mi vráža jazyk do úst.

Túžba vo mne vybuchuje ako ohňostroj na Deň nezávislosti. Vraciam mu bozk s rovnakou intenzitou, prsty mu zatínam do vlasov a hrubo ho za ne ťahám. Zastoná. Je to hlboký, zmyselný hrdelný zvuk, ktorý mi rozvibruje celé telo. Rukou mi schádza dole po trupe až pod zadok a cez látku fialových šiat mi zarýva prsty do mäsa.

Vkladám do nášho bozku všetku zlosť a žiaľ posledných niekoľkých dní, pútam ho ním k sebe. A náhle mi to dochádza - v tom okamihu oslepujúcej vášne -, že on robí to isté, on sa cíti rovnako.

Odtrháva sa odo mňa, ťažko lapá po dychu. Z očí mu sála túžba, len z toho pohľadu mi začína vrieť už aj tak dosť horúca krv v žilách. Sama dýcham s otvorenými ústami, ako sa snažím dostať do pľúc drahocenný vzduch.

„Si-len-moja,“ precedí cez zuby, každé slovo zvlášť. Púšťa ma a ustupuje, predkláňa sa a rukami zapiera o kolená, akoby práve ubehol maratón. „Pre lásku božiu, Ana.“

Opieram sa o múr, celá zadychčaná, a usilujem sa skrotiť búrlivú reakciu vlastného tela, pokúšam sa znova nadobudnúť akú-takú rovnováhu.

„Ospravedlňujem sa,“ zašepkám, keď sa mi konečne trochu upokojí dych.

„To by som si vyprosil. Viem, o čo si sa tam snažila. Ty toho fotografa chceš, Anastasia? Sama mu očividne nie si ľahostajná.“

Začervenám sa, ak je to ešte viac možné, a zavrtím hlavou. „Nie. Je to len kamarát.“

„Celý svoj dospelý život sa snažím vyhnúť akýmkoľvek extrémnym emóciám. A ty teraz... ty vo mne vyvolávaš pocity, aké som nikdy predtým nezažil. A to je hrozne... “ vraští čelo, kým sa usiluje nájsť to správne slovo, „... znepokojujúce. Mám rád kontrolu, Ana, ale s tebou sa jednoducho... “ vystiera sa a zapichuje do mňa prenikavý pohľad, „... vždy niekam vyparí.“ Neurčito máva rukami vo vzduchu a s ťažkým povzdychom si mechanicky zájde prstami do vlasov. Nakoniec ma chytá za ruku.

„Poď, musíme sa porozprávať a ty sa musíš najesť.“

Kapitola 2

Vedie ma do malej útulnej reštaurácie.

„Toto bude musieť stačiť,“ prehodí. „Nemáme veľa času.“

Mne sa tá reštaurácia zdá v pohode. Sú tu drevené stoličky a látkové obrusy. Steny sú v rovnakej farbe, akú má Christian v herni - temne krvavočervené. Na stenách majú kde-tu rozmiestnené pozlátené zrkadlá a na stoloch biele sviečky a malé vázičky s ružami. V pozadí ticho spieva Ella Fitzgeraldová o tej veci, ktorej sa hovorí láska. Vlastne to je veľmi romantické.

Čašník nás odprevadí ku stolu pre dvoch v malom výklenku a ja si sadám znepokojená z toho, čo sa mi Christian chystá oznámiť.

„Máme málo času,“ informuje Christian čašníka, keď si sadá. „Takže si dáme biftek, stredne prepečený, omáčku béarnaise, ak ju máte, hranolčeky a k tomu niečo zelené - čokoľvek, čo kuchár má. A prineste mi vínny lístok.“

„Iste, pane.“ Čašník, evidentne zaskočený Christianovým chladným a odmeraným vystupovaním, sa rýchlo vzdiali. Christian si položí BlackBerry na stôl.

Panebože, vari si nesmiem ani vybrať?

„Čo ak ja steak nechcem?“

Povzdychne si. „Nezačínaj s tým, Anastasia.“

„Nie som malé dieťa, Christian.“

„Tak sa tak nesprávaj.“

Akoby mi vlepil facku. Zarazene zažmurkám. Takže takto to bude prebiehať - nervózna, napätá konverzácia, aj keď vo veľmi romantickom prostredí. Určite sa však nebudú konať žiadne srdcia ani kvety.

„Správam sa ako dieťa, pretože nechcem steak?!“ odseknem a pokúšam sa skryť urazený tón.

„Nie. Preto, že si ma schválne donútila žiarliť. To je detinské. To nemáš žiadnu úctu k citom toho svojho kamaráta, že ho takto vodíš za nos?“

Vracia sa čašník s nápojovým lístkom a Christian tlačí pery k sebe tak, až mu z nich zostáva len tenká čiarka, a nahnevane si ma premeriava.

Cítim, ako sa mi valí krv do líc - na to som nepomyslela. Chudák José - rozhodne som mu nechcela dávať falošnú nádej. Zrazu je mi trápne. Christian má pravdu, to odo mňa bolo bezohľadné.

Christian sa zahľadí do lístka s nápojmi.

„Chcela by si vybrať víno?“ pýta sa ma s vyzývavo zdvihnutým obočím. Zosobnená arogancia - veľmi dobre vie, že vínu nerozumiem.

„Vyber ho ty,“ odpovedám tvrdohlavo.

„Dva poháre Barossa Valley Shiraz, prosím.“

„Ehm, toto víno predávame len po fľašiach.“

„Tak nám dajte fľašu!“ vyštekne Christian.

Čašník sa krotko vytráca, ani sa mu nečudujem.

Zamračím sa na Tieňa. Čo ho štve? Iste, pravdepodobne ja. Niekde v hlbinách mojej duše sa ospalo prebúdza vnútorná bohyňa a s úsmevom sa preťahuje. Nejaký čas dosiaľ spala.

„Si hrozne nabrúsený.“

Ľahostajne ma pozoruje. „To by ma zaujímalo, prečo asi.“

„Hlavné je, že si pre tú dôvernú a úprimnú diskusiu o budúcnosti zvolil ten správny tón, však?“ sladko sa naňho usmejem.

Zase zomkne pery, ale potom sa mu akoby zdráhavo dvíhajú kútiky úst a ja viem, že sa snaží potlačiť úsmev.

„Ospravedlňujem sa,“ prehodí len tak mimochodom.

„Ospravedlnenie sa prijíma. A ja ti môžem s potešením oznámiť, že sa zo mňa od toho času, čo sme spolu jedli naposledy, nestala vegetariánka.“

„Lenže to tiež bolo naposledy, čo si vôbec niečo jedla, takže to tvoje tvrdenie je sporné.“

„A je to tu zas. To slovo... sporné.“

„Sporné,“ vydýchne a v očiach mu zaiskrí pobavenie. Potom si však prehrabne vlasy a zvážnie. „Ana, keď sme spolu hovorili naposledy, opustila si ma. Som teraz trochu nervózny. Povedal som ti, že ťa chcem späť, a ty si povedala... nepovedala si nič.“ Sústredene ma sleduje, plný očakávania. Jeho úprimnosť je vražedne odzbrojujúca. Čo mu mám na to povedať?

„Chýbal si mi... naozaj veľmi, Christian. Tých posledných päť dní bolo... zložitých.“ Preglgnem. V krku sa mi tvorí hrča, keď si spomeniem na spaľujúce muky, ktorými som si prešla, keď som od neho odišla. Uplynulé dni boli najhoršie v mojom živote. Tým sa nič nevyrovná. Lenže potom ma dostihne realita a chytá ma do svojich osídiel.

„Ale za ten čas sa nič nezmenilo. Nemôžem ti byť tým, čo chceš,“ pretlačím šeptom cez tú hrču, čo mám v krku.

„Ale ty si tým, čo ja chcem,“ presviedča ma láskavo. „Nie, Christian, to teda nie som.“

„Chápem, že si znepokojená tým, čo sa stalo naposledy. Správal som sa ako hlupák, a ty... Ty tiež. Prečo si nepoužila únikové slovo?“ Tón jeho hlasu sa pri posledných slovách mení, stáva sa vyčítavým.

Čože? Počkať-zmena smeru. Červenám sa a vystrašene zažmurkám.

„Tak mi odpovedz.“

„Ja neviem. Bolo toho na mňa priveľa. Snažila som sa byť taká, akú si ma chcel mať, usilovala som sa vydržať tú bolesť a na nejaké slová som si ani nespomenula. Jednoducho som... zabudla,“ poviem zahanbene a ospravedlňujúco pokrčím plecami.

To ma podrž - mo žno sme sa mohli všetkému tomu žiaľu vyhnúť.

„Ty si zabudla?!“ zdesene lapá po dychu, oboma rukami sa chytá hrany stola a vraždí ma pohľadom. Celá sa pod ním scvrkávam.

Doparoma! Už zase zúri. Moja vnútorná bohyňa ma tiež zlostne prebodáva očami. Vidíš, môžeš si za to sama!

„Ako ti mám veriť?“ spýta sa ticho. „Ako ti vôbec môžem veriť?“

Prichádza čašník s vínom. Sedíme a pozeráme na seba, modré oči do sivých. Mlčky sa topíme vo výčitkách, kým čašník zbytočne teatrálne otvára víno a nalieva ho do Christianovho pohára. Christian sa poň automaticky načahuje a odpije si.

„V poriadku,“ schvaľuje ho odmerane.

Čašník nám opatrne plní poháre, a len čo postaví fľašu na stôl, volí urýchlený ústup. Christian zo mňa celý ten čas nespustil oči. Uhnem pohľadom ako prvá, beriem si víno a hltavo sa napijem. Sotva vnímam, čo mám na jazyku.

„Tak to je mi ľúto,“ zabľabocem, pretože sa zrazu cítim hlúpo. Odišla som, lebo som si myslela, že sme nekompatibilní, ale teraz sa ukazuje, že som ho mohla zastaviť.

„Čo ti je ľúto?!“ vyhŕkne znepokojene.

„Že som nepoužila únikové slovo.“ Zatvára oči, akoby sa mu uľavilo. „Áno, mohli sme si všetko to utrpenie ušetriť.“ „Veď ty vyzeráš v pohode.“ Viac než v pohode. Vyzeráš... jednoducho ako ty.

„Zdanie môže klamať,“ utrúsi. „Vôbec nie som v pohode. Je mi tak, akoby slnko zapadlo a nevyšlo celých päť dní. Pre mňa to bola permanentná noc.“

Jeho priznanie mi vyráža dych. Veď pre mňa tiež.

„Povedala si, že ma nikdy neopustíš, a sotva ide do tuhého, zabuchneš za sebou dvere.“

„Kedy som povedala, že ťa nikdy neopustím?“

„Keď si spala. Bola to tá najupokojujúcejšia vec, akú som kedy počul, Anastasia. Uľavilo sa mi.“

Zviera mi srdce, a tak siahnem po poháriku.

„Povedala si mi, že ma miluješ,“ šepká. „Platí to ešte?“ V jeho hlase cítim strach.

„Áno, Christian, platí.“

Uprene ma sleduje. Vyzerá tak zraniteľne, keď pomaly vypúšťa vzduch z pľúc. „To je dobre,“ priznáva.

Jeho zmierlivý tón ma zaráža. Zdá sa, že podstúpil transplantáciu srdca. Keď som mu to povedala naposledy, bol úplne vydesený.

Vracia sa čašník. Bleskovo pred nás kladie taniere a uteká preč.

Ach, dočerta, jedlo.

„Jedz!“ prikazuje mi Christian.

Viem, že som hladná, ale práve teraz mám žalúdok ako scvrknutú slivku. Sedieť naproti jedinému mužovi, ktorého som kedy milovala, a preberať s ním našu neistú budúcnosť, to môj apetít práve nepodnecuje. Skúmavo si to jedlo prezerám.

„Boh mi odpusť, Anastasia, ak nezačneš jesť, pokojne si ťa prehnem cez koleno aj tu v reštaurácii. A tentoraz to nebude mať čo do činenia s mojím sexuálnym uspokojením. Jedz!“

Tak fajn, aby ťa nekleplo,Grey. Podvedomie ma prísne pozoruje cez obrúčky polmesiačikových okuliarov. Je celkom na strane Tieňa.

„Dobre, najem sa. Pokojne si tú svrbiacu dlaň schovaj.“

Nezasmeje sa a ďalej mi očami vypaľuje dieru do hlavy. Váhavo dvíham nôž s vidličkou a krájam si kúsok steaku. Ách, ten je vynikajúci! Som taká vyhladovaná! Zatiaľ čo prežúvam, Christian sa viditeľne uvoľňuje.

Večeriame v tichosti. Teraz hrá akási iná hudba. V pozadí znie zamatový ženský hlas a slová tej piesne odrážajú moje rozpoloženie.

Zdvíham oči k Tieňovi. Je a pritom ma sleduje. Hlad, túžba a úzkosť spojené v jednom žeravom pohľade.

„Vieš, kto to spieva?“ pokúšam sa o normálnu konverzáciu.

Christian sa zarazí a započúva sa. „Nie... ale je dobrá, nech už je to ktokoľvek.“

„Aj mne sa páči.“

Usmeje sa, konečne mi venuje svoj typický tajomný úsmev. Čo má asi za lubom? „Čo je?“ vyzvedám.

Zakrúti hlavou. „Teraz jedz,“ nabáda ma vľúdne.

Už som zjedla polovicu toho, čo som mala na tanieri. Viac už do seba nedostanem. Ako sa z toho vymotám?

„Už naozaj nemôžem. Zjedla som toho dosť, pán Grey?“

Dvíha ku mne ľahostajný pohľad, neodpovedá a potom kontroluje hodinky.

„Vážne som sýta,“ dodávam a doprajem si ďalší glg lahodného vína.

„Budeme musieť ísť. Taylor tu bude každú chvíľu a ty musíš ráno vstávať do práce.“ „Rovnako ako ty.“

„Mne stačí oveľa menej spánku než tebe, Anastasia. Aspoňže si niečo zjedla.“

„My sa nevraciame vrtuľníkom?“

„Nie, predpokladal som, že budem piť, takže nás vyzdvihne Taylor. A okrem toho, takto ťa budem mať v aute na pár hodín len pre seba. Čo iné budeme mať na práci ako rozprávanie?“

Aha, tak to je ten jeho plán.

Christian privoláva čašníka, aby ho požiadal o účet, potom berie BlackBerry a telefonuje.

„Sme v Le Picotin, juhozápadná Tretia avenue,“ a zloží. Bože, ten sa tvári naozaj odmerane.

„Hovoríš s Taylorom hrozne stroho. Vlastne s väčšinou ľudí.“ „Ja len hovorím hneď k veci, Anastasia.“

„Dnes večer si sa však k veci nedostal. Medzi nami sa nič nezmenilo, Christian.“

„Mám pre teba istý návrh.“

„Toto celé sa predsa istým návrhom začalo.“

„Myslím iný návrh.“

Vracia sa čašník a Christian mu podáva kreditnú kartu bez toho, aby venoval akúkoľvek pozornosť účtu. Kým mu čašník strháva útratu, Christian ma pátravo pozoruje. Do toho mu pípne mobil a on sa zahľadí na displej.

Tak on má pre mňa návrh. Čo to bude tentoraz? Hlavou mi bežia najrôznejšie scenáre: únos, práca v jeho firme. Nie, nič z toho nedáva zmysel. Christian končí s platbou.

„Poď. Taylor už čaká vonku.“

Vstávame a on ma chytá za ruku.

„Nechcem ťa stratiť, Anastasia,“ povie. Jemne ma pobozká na hánky prstov a dotyk jeho pier na mojej koži zľahka prechádza celým mojím telom.

Vonku na nás čaká audi. Christian mi otvára dvere, ja nastupujem a vnáram sa do luxusného koženého sedadla. On prechádza na stranu vodiča. Taylor vylieza von a obaja si niečo v rýchlosti hovoria, čo nezodpovedá ich obvyklému správaniu. Už zmieram od zvedavosti. O čom sa tí dvaja bavia? Za okamih, keď obaja nastupujú, letmo pozriem na Christiana, ktorý upiera ten svoj nepreniknuteľný pohľad priamo pred seba.

Dovolím si chvíľku skúmať jeho božský profil, rovný nos, plné vykrojené pery, vlasy padajúce prirodzene do čela. Tento úchvatný muž celkom určite nebol stvorený pre mňa.

Zadná časť auta sa náhle plní jemnými tónmi akejsi orchestrálnej skladby, ktorú nepoznám, a Taylor sa rozbieha do poloprázdnych ulíc. Mieri na I-5 a do Seattlu.

Christian sa obracia ku mne. „Ako som už povedal, mám pre teba návrh, Anastasia.“

Nervózne sa pozriem na Taylora.

„Taylor nás nepočuje,“ ubezpečuje ma Christian.

„Ako to?“

„Taylor,“ zavolá Christian. Taylor nereaguje. Zavolá na neho znova, stále žiadna reakcia. Christian sa predkloní, aby mu poklepal po pleci. A Taylor si z ucha vyberá slúchadlo, ktoré som si predtým nevšimla.

„Áno, pán Grey?“

„Ďakujem, Taylor. V poriadku - počúvajte ďalej.“ „Iste.“

„Už si spokojná? Počúva iPod. Má tam Pucciniho. Zabudni, že je tu. Tak ako ja.“

„Ty si ho o to požiadal schválne?“ „Presne tak.“

Aha. „Tak dobre. Ten tvoj návrh?“

Christian zrazu vyzerá tak rozhodne, skoro akoby sa chystal dohovárať nejaký obchod. Panebože. Už zase uzatvárame zmluvu. Venujem mu svoju plnú pozornosť.

„Najskôr sa ťa na niečo spýtam. Chceš naozajstný vanilkový vzťah - úplne bez zvrhlého sexu?“

Brada mi klesá až na kolená. „Zvrhlý sex?“ dostanem zo seba.

„Zvrhlý sex.“

„Nemôžem uveriť tomu, že si to tu vyslovil.“ Vystrašene vrhnem pohľad na Taylora.

„No tak som to vyslovil. Odpovedz mi,“ vyzýva ma pokojne.

Tvár mám v jednom ohni. Moja vnútorná bohyňa padá na kolená, ruky spína v modlitbe a úpenlivo ma vzýva.

„Páči sa mi s tebou robiť zvrhlý sex,“ pripúšťam ticho.

„To som si myslel. A čo sa ti teda nepáči?“

To, že sa ťa nesmiem dotknúť. To, že mi rád spôsobuješ bolesť. Šľahanie opaskom...

„Tá neustála hrozba krutosti a neobvyklého trestania.“

„Čo tým presne myslíš?“

„No, máš všetky tie... veci v herni, tie korbáče a biče. Desia ma na smrť. Nechcem, aby si ich na mňa používal.“

„Fajn, takže žiadne korbáče ani biče. Ani opasky, keď už sme pri tom,“ zamračí sa.

Pozerám na neho, celá zmätená. „Ty sa tu pokúšaš stanoviť nové hranice prípustnosti?“

„Nie tak celkom. Skôr sa ťa snažím pochopiť, ujasniť si, čo sa ti páči a čo nie.“

„Vieš, Christian, najnepochopiteľnejšie pre mňa je, že ti robí radosť, keď mi môžeš spôsobovať bolesť. A pomyslenie, že to robíš len preto, že som prekročila nejakú pomyselnú hranicu.“

„Ale to nie je pomyselná hranica. Tie pravidlá sú dané.“

„Ale ja nechcem žiadne pravidlá.“

„Vôbec žiadne?“

„Žiadne pravidlá,“ zakrútim hlavou, ale srdce mám až v krku. Kam tým všetkým mieri?

„A nebude ti vadiť, keď ťa vyplieskam?“ „Vyplieskaš čím?“ „Týmto,“ dvíha ruku.

Nepokojne sa zavrtím. „Nie, nie tak celkom. Hlavne s tými striebornými guľôčkami...“ Vďakabohu, že je tma. Tvár už mi planie ako pochodeň, a keď si vybavím tú noc, zrádza ma aj hlas. Áno... urobila by som to znova.

Usmeje sa na mňa. „Bola to zábava, čo?“

„Viac než len zábava,“ poznamenávam.

„Takže dokážeš akceptovať aspoň nejakú bolesť.“

Pokrčím plecami. „Áno, aspoň si myslím.“ Čo z neho nakoniec vypadne? Moja zvedavosť práve preskočila niekoľko stupňov na Richterovej stupnici.

V hlbokom zamyslení si mädlí bradu. „Anastasia, chcem začať znova. Chcem skúsiť tú vanilkovú vec a potom sa možno - keď mi budeš viac veriť a keď budem veriť ja tebe, že si ku mne úprimná a komunikuješ so mnou - môžeme pohnúť ďalej a trebárs aj začať robiť nejaké veci, ktoré robím rád ja.“

Ohromene na neho zízam. V hlave mám úplne prázdno - ako keď sa počítaču zrúti systém. Dychtivo ma sleduje - aspoň myslím, nevidím ho totiž úplne jasne, pretože nás obklopuje oregonská tma.

Až mi to konečne dochádza, toto je ono. On sa chce dostať na svetlo, ale môžem od neho chcieť, aby to pre mňa urobil? A nepáči sa mi náhodou tá temnota? Niečo z nej áno, niekedy. Vybavuje sa mi lákavá spomienka na noc s Thomasom Tallisom.

„Ale čo tresty?“ pýtam sa.

„Žiadne tresty,“ zavrtí hlavou. „Nič také.“

„A pravidlá?“

„Žiadne pravidlá.“

„Vôbec žiadne? Ale veď máš tie svoje potreby.“

„Teba potrebujem viac, Anastasia. Za tých posledných pár dní som si prešiel očistcom. Všetko mi hovorí, aby som ťa nechal ísť, že si ťa nezaslúžim. Všetky tie fotky, čo urobil ten chlapec... vidím na nich, ako ťa vníma on. Si na nich taká bezstarostná a krásna - nie že by si teraz nebola krásna, ale keď sa na teba pozriem, vidím tú bolesť. Šaliem, keď si uvedomím, že som to ja, kto ti ju spôsobil. Lenže som taký sebecký! Chcel som ťa od chvíle, čo si vošla do mojej kancelárie. Si taká... nádherná, úprimná, žiarivá, silná, duchaplná, čarovne nevinná; ten zoznam je nekonečný. Veľmi ťa obdivujem. A chcem ťa. A pri pomyslení, že ťa má niekto iný, mám pocit, ako by ktosi zvrtol dýkou v mojej čiernej duši.“

V ústach mám zrazu ako na púšti. Pri všetkých svätých! Moje podvedomie spokojne prikyvuje hlavou. Ak toto nie je vyznanie lásky, tak čo teda? Slová sa zo mňa začínajú valiť ako z pretrhnutej priehrady.

„Christian, prečo si, preboha, myslíš, že máš čiernu dušu? Niečo také by som nikdy nepovedala. Možno smutnú. Ale si dobrý človek. Viem to... si veľkorysý, láskavý, nikdy ma neklameš. A ja - snažila som sa málo. To, čo sa stalo minulú sobotu, ma strašne šokovalo -bolo to ako precitnutie. Zistila som, ako veľmi mierny si ku mne dovtedy bol, a tiež to, že nemôžem byť tou, akú potrebuješ. A potom, keď som odišla, to všetko mi došlo... Fyzická bolesť, ktorú si mi spôsobil, nebola ničím v porovnaní s bolesťou z tej straty. Strašne ťa chcem potešiť, ale je to veľmi ťažké.“

„Ale ty mi poskytuješ potešenie neustále,“ zašepká. „Ako často ti to musím opakovať?“

„Nikdy neviem, čo si myslíš. Niekedy si taký uzavretý... ako by si sa schovával pred celým svetom. Desíš ma tým. To preto s tebou veľmi nehovorím. Nedokážem odhadnúť, kedy sa ti zmení nálada. Otočí sa o stoosemdesiat stupňov počas nanosekundy. Je to hrozne mätúce. A nedovolíš mi, aby som sa ťa dotýkala, a pritom to chcem, tak veľmi... Ukázala by som ti, ako veľmi ťa milujem.“

V tej tme vidím, ako zažmurká. Zdá sa, že vyplašene a ja mu už ďalej nedokážem odolať. Škriabem sa mu do lona, úplne ho tým vyvádzam z miery, a beriem si jeho hlavu do dlaní.

„Ja ťa milujem, Christian Grey. Ak si odhodlaný pre mňa toto všetko urobiť... To ja som tá, kto si ťa nezaslúži - a je mi naozaj ľúto, že nemôžem urobiť to isté ja pre teba. Možno časom... neviem... každopádne áno, ten tvoj návrh prijímam. Kde to mám podpísať?“

Ovíja okolo mňa paže a strháva ma na seba.

„Ach, Ana!“ vydýchne a zaborí mi nos do vlasov.

Sedíme a vzájomne sa objímame, počúvame hudbu - dojemnú klavírnu skladbu -, ktorá odráža emócie vnútri auta... pokojné ticho po búrke. Uvelebujem sa mu v náručí, opieram si hlavu o jeho plece a on mi upokojujúcimi pohybmi hladká chrbát.

„Dotýkanie je mojou hranicou prípustnosti, Anastasia,“ zašepká.

„Ja viem. Priala by som si vedieť prečo.“

Po chvíli si povzdychne a ticho povie: „Mal som desivé detstvo. Myslím, že jeden z tých, čo tú závislú suku pásli... “ Jeho hlas ide dostratena a ja vnímam, aký je napätý, keď si vybavuje nejakú z tých hrôz. „Pamätám si to,“ hlesne so zachvením.

Srdce mám ako v kliešťach - to keď si spomeniem na tie jazvy zohavujúce jeho kožu. Ach, Christian. Zvieram ho ešte pevnejšie.

„Bola k tebe hrubá? Tvoja matka?“ Hlas mám slabý a tichý, poznačený zadržiavanými slzami.

„Pokiaľ si spomínam, tak nie. Skôr ma zanedbávala. Ale nebránila ma ani pred tým pasákom.“

Odfrkne si. „Myslím, že som sa staral ja o ňu. A keď sa konečne zabila, trvalo štyri dni, kým to niekto zistil a kým nás našli... Všetko si to pamätám.“

Nedokážem zabrániť zdesenému nádychu. Svätá Matka Božia! Až sa mi z toho urobilo zle.

„Život s tebou fakt pekne vybabral,“ vydýchnem.

„Ako som hovoril - päťdesiat odtieňov sivej.“

Pootočím hlavu a pritlačím mu pery na krk. Hľadám a zároveň ponúkam útechu. Pred sebou vidím malého zanedbaného sivookého chlapca, strateného a osamelého vedľa mŕtveho tela jeho matky.

Christian. Vdychujem jeho vôňu. Je božská, moja najobľúbenejšia na celom svete. Priťahuje si ma k sebe pevnejšie a dáva mi bozk do vlasov. A tak sedím, schúlená v jeho objatí, a Taylor s nami uháňa nocou.

Keď sa prebudím, už sa vezieme cez Seattle. „Ahoj,“ zdraví ma Christian ticho.

„Prepáč,“ zahundrem. Zdvíham sa z jeho náručia, naťahujem sa a žmúrim. Ešte stále som v jeho objatí, na jeho kolenách. „Rád ťa pozorujem, keď spíš.“ „Hovorila som niečo?“ „Nie. Už sme skoro u teba.“

Aha... „My nejdeme k tebe?“

„Nie.“

Celkom sa narovnám a upriem naňho skúmavý pohľad. „Prečo nie?“ „Pretože ideš zajtra do práce.“ „Aha,“ prehodím dotknuto.

Zamračí sa na mňa. „Prečo, mala si hádam niečo na mysli?“ Hneď sa mi hrnie krv do líc. „No, možno.“ Zasmeje sa. „Anastasia, nehodlám sa ťa znova dotknúť - nie, pokiaľ ma o to nebudeš sama prosiť.“ „Čože?!“

„Aspoň ťa to donúti znova so mnou začať komunikovať. Nabudúce, keď sa budeme milovať, budeš mi musieť presne opísať, čo chceš, a pekne do detailu.“

„Hmm.“

Taylor zastavuje pred naším domom a Christian si ma skladá z lona. Vystupuje a pridržiava mi otvorené dvere.

„Niečo pre teba mám.“ Prejde ku kufru, otvorí ho a vyberie z neho veľkú obdĺžnikovú škatuľu zabalenú ako darček. Čo je zas, dočerta, toto?

„Otvor to, až budeš dnu.“

„Ty nepôjdeš ďalej?“

„Nie, Anastasia.“

„A kedy ťa teda uvidím?“

„Zajtra.“

„Zajtra ma chce šéf vziať na drink.“

Christianov výraz tvrdne. „Naozaj?“ Z jeho hlasu cítiť skrytú hrozbu.

„Chce osláviť môj prvý týždeň,“ dodávam náhlivo. „Kam pôjdete?“

„To neviem.“

„Mohol by som ťa tam vyzdvihnúť.“ „Fajn... pošlem ti mail alebo esemesku.“ „Dobre.“

Odprevádza ma k domovým dverám a čaká, kým vylovím kľúče z kabelky. Keď mám odomknuté, nakláňa sa ku mne, zviera mi bradu v prstoch a dvíha ju. S perami tesne nad mojou tvárou zatvára oči a jemnými bozkmi si hľadá cestu medzi mojím spánkom a kútikom úst.

Z hrdla mi uniká tichučký ston, vnútri sa mi všetko roztápa a kvitne.

„Tak zajtra,“ vydýchne.

„Dobrú noc, Christian,“ zašepkám a jasne vnímam žiadostivosť, čo mi preniká do hlasu. Ľahko sa pousmeje.

„Tak šup dovnútra,“ prikazuje mi a ja vchádzam do vestibulu aj s tým tajomným balíčkom v rukách.

„Neskôr, miláčik,“ zavolá za mnou, potom sa obzrie a s ladnosťou jemu vlastnou vyrazí späť k autu.

Doma ten darček ihneď rozbaľujem a vnútri nachádzam svoj notebook, BlackBerry a ďalšiu obdĺžnikovú škatuľku. Čo je asi toto? Trhám z nej strieborný papier, pod ktorým sa ukrýva útle čierne puzdro. Keď ho otvorím, uvidím iPad. Do hája... iPad! Na monitore je voľne položená biela kartička s odkazom písaným Christianovým písmom:

Anastasia, toto som kúpilpre Teba.

Viem, čo by si chcela počuť. T

á hudba to povie za mňa.

Christian

Bože! Mám tu esenciu Christiana Greya prezlečenú za luxusný iPad. Neveriacky krútim hlavou nad tým mrhaním, ale v kútiku duše som šťastná ako blcha. Jeden taký má v kancelárii aj Jack, takže viem, ako to funguje.

Zapnem ho a zarazím sa, keď sa na obrazovke objaví tapeta: malý model vetroňa. Fíha! To je Blaník L23, ktorý som mu dala, upevnený na sklenom podstavci a tuším vystavený na Christianovom stole v kancelárii. Pozerám na ten výjav so spadnutou sánkou.

On ho postavil! On si ho tam fakt postavil. Teraz si spomínam, že sa o tom zmieňoval v odkaze, ktorý bol vložený v kytici. Až sa mi z toho zakrútila hlava, pretože mi vzápätí dochádza, že do toho darčeka vložil oveľa viac než len peniaze.

Posúvam kurzor až dole, aby som odomkla obrazovku, a znovu zalapám po dychu. Na pozadí je naša spoločná fotografia z promócie. Tá, ktorá sa objavila v The Seattle Times. Christian na nej vyzerá tak dobre. Neubránim sa úsmevu od ucha k uchu, zatiaľ čo moja vnútorná bohyňa sa od rozkoše zvíja na pohovke - Ó, áno, a je celý môj!

Ťahom prsta presúvam ikony a na ďalšej obrazovke sa objavuje niekoľko ďalších. Kindle, iBooks, Word - a čo ja viem, čo všetko ešte.

No, márnosť šedivá! Britská knižnica?! Klikám na ikonu a pred očami sa mi rozbaľuje menu: HISTORICKÁ ZBIERKA. Schádzam dolu a vyberám si ROMÁNY 18. A 19. STOROČIA. Ďalšie menu. Ťuknem na titul: AMERIČAN - HENRY JAMES. Otvára sa nové okno, ktoré mi ponúka naskenovanú knihu na čítanie. Fíha - to je jedno z prvých vydaní, z roku 1879, a ja ho mám v iPade! On mi kúpil celú Britskú knižnicu na stlačenie jedného gombíka.

Rýchlo z toho vyskočím. Je mi úplne jasné, že by som sa v tomto raji mohla hrabať až do skonania sveta. Zaznamenávam aplikáciu zaoberajúcu sa „zdravou stravou“, nad ktorou sa musím usmievať a zároveň prevrátiť oči. Ďalej správy, počasie... ale Christian sa v odkaze zmieňoval o hudbe. Vraciam sa späť na hlavnú obrazovku, kde si vyberám ikonu iPod a následne sa predo mnou rozbaľuje playlist. Ako ho prechádzam, v tvári sa mi znova objaví úsmev. Thomas Tallis - tak na toho len tak nezabudnem. Koniec koncov, počula som ho už dvakrát... raz, keď na mňa Christian použil korbáč, a druhýkrát, keď ma trtkal.

Witchcraft. Môj úsmev sa rozširuje - ach, áno, to bol ten tanec vo veľkej izbe. Potom Bach a Marcello - ale nie, to je teraz na mňa až príliš smutné. Jeff Buckley - áno, o tom som už počula. Snow Patrol - moja obľúbená skupina. A ďalšia pesnička je od Enigmy, volá sa Principles of Lust. Aké typické, zaškerím sa. Ďalšia sa volá Possession... iste, to je celý Tieň. A zopár ďalších, o ktorých som nikdy nepočula.

Vyberám si jednu skladbu, ktorá ma upútala, a púšťam ju. Volá sa Try a spieva ju Nelly Furtado. Jej hlas sa okolo mňa ovíja ako hodvábny šál, celú ma zahaľuje. Líham si preto do postele.

Znamená to azda, že to chce Christian skúsiť? Pokúsiť sa o nový typ vzťahu? Hltám každé slovo, pozerám sa do stropu a snažím sa prísť na koreň tomu náhlemu zvratu. Chýbala som mu. On chýbal mne. Musí ku mne niečo cítiť. Jednoducho musí. Tento iPad, tie pesničky, všetky tie aplikácie - záleží mu na mne. Naozaj záleží. Srdce mi od samej nádeje poskočí.

Pesnička sa končí a mne sa do očí tlačia slzy. Rýchlo rolujem na ďalšie - The Scientist od Coldplay, to je jedna z Katiných najobľúbenejších skupín. Tú pesničku poznám, ale jej textu som nikdy nevenovala poriadnu pozornosť. Zatváram oči a nechávam sa tými slovami zaplaviť, unášať...

Slzy sa mi derú z očí. Už ich nedokážem zadržiavať. Ak toto nie je ospravedlnenie, tak čo teda? Ach, Christian...

Alebo je to výzva? Zodpovie moje otázky? Či si len príliš namýšľam? Najskôr áno. Moje podvedomie súhlasne prikývne hlavou so sústrastným výrazom v tvári.

Utieram si slzy. Musím mu napísať mail a poďakovať. A tak sa zdvíham z postele, aby som si došla po notebook.

Coldplay mi robia zvukovú kulisu, ešte keď sa uvelebujem so skríženými nohami na posteli. Mac nabieha a ja sa prihlasujem.

Od: Anastasia Steelová

Predmet: iPad

Dátum: 9. 6. 2011, 23:56

Komu: Christian Grey

Už zase kvôli Tebe plačem. Milujem ten iPad. Milujem tie pesničky. Milujem Britskú knižnicu. Milujem Teba. Ďakujem. Dobrú noc,

Ana xxx

Od: Christian Grey

Predmet: iPad

Dátum: 10. 6. 2011, 00:03

Komu: Anastasia Steelová

Som r ád, že sa Ti to páči. Tiež som si jeden k úpil. Keby som bol pri Tebe, tie slzy by som Ti vybozkával. Ale nie som, takže bež spať.

Christian Grey,

výkonný riaditeľ Grey Enterprises Holdings, s. r. o.

Musím sa nad tou jeho odpoveďou usmievať. Je stále taký panovačný, taký... jednoducho je to Christian. Zmení sa aj toto? A v tej chvíli zisťujem, že dúfam v opak. Mám ho takého rada, panovačného, avšak za predpokladu, že mu môžem vzdorovať bez strachu z trestu.

Od: Anastasia Steelová

Predmet: pán Namosúrený

Dátum: 10. 6. 2011, 00:07

Komu: Christian Grey

Počujem Váš obvyklý panovačný a napätý tón, pán Grey.

Viem o niečom, čo by Vám mohlo uľaviť. Ale keď tu nie ste... pri sebe ma nenecháte... a navyše očakávate, že budem prosiť...

Môžete o tom tak akurát snívať, pán Grey.

Ana xxx

P. S.: Zaznamenala som, že ste do výberu zahrnuli aj hymnu všetkých fanatických prenasledovateľov: „Každý nádych, ktorý urobíš. “ Ja osobne Váš zmysel pre humor oceňujem, ale vie o tom doktor Flynn?

Od: Christian Grey

Predmet: bohorovne pokojn ý

Dátum: 10. 6. 2011, 00:10

Komu: Anastasia Steelová

Moja najdrahšia sleč na Steelová,

dokonca aj vo vanilkových vzťahoch môže dôjsť k vyplieskaniu, viete? Obvykle po obojstrannej dohode a so sexuálnym podtextom... ale v tom veľmi rád urobím výnimku.

Na Vašu neskonalú úľavu Vám musím oznámiť, že doktor Flynn sa tiež

stotožňuje s mojím zmyslom pre humor.

A teraz už, prosím, choď spať, pretože sa veľmi nevyspíš.

A, mimochodom - budeš prosiť, ver mi. Už sa na to teším.

Christian Grey,

napätý výkonný riaditeľ Grey Enterprises Holdings, s. r. o.

Od: Anastasia Steelová

Predmet: dobrú noc a sladké sny

Dátum: 10. 6. 2011, 00:12

Komu: Christian Grey

Keďže o to tak pekne prosíš a pretože mám rada Tvoje jemné vyhrážky, schú-lim sa v posteli aj s iPadom, ktorý si mi tak láskavo venoval, a budem zaspávať pri surfovaní v Britskej knižnici a počúvaní hudby, ktorá to povie za Teba.

Ana xxx

Od: Christian Grey

Predmet: e šte jedna prosba

Dátum: 10. 6. 2011, 00:15

Komu: Anastasia Steelová

Nech sa Ti o mne sníva.

Christian Grey,

výkonný riaditeľ Grey Enterprises Holdings, s. r. o.

Snívať o tebe, Christian Grey? Vždy.

Rýchlo sa prezliekam do pyžama, čistím si zuby a vleziem do postele. Do uší si vkladám slúchadlá, spod vankúša ťahám spľasnutý balónik Charlie Tango a tlačím si ho k sebe.

Dusím sa od radosti, na tvári prihlúply široký úsmev. Aká zmena sa môže udiať za jediný deň! Ako mám asi teraz zaspať?

José Gonzales začína spievať upokojujúcu pieseň s hypnotickým gitarovým sprievodom a ja pomaly upadám do spánku. Žasnem nad tým, ako sa svet za jediný večer ustálil do rovnováhy, a rozjímam, či by som tiež nemala Christianovi zostaviť playlist.

Kapitola 3

Byť bez auta má jednu výhodu - v autobuse si cestou do práce môžem nasadiť slúchadlá z iPadu uloženého v kabelke a počúvať všetky tie nádherné tóny, ktoré mi Christian venoval. Takže v okamihu, keď prichádzam do práce, mám na tvári ten najabsurdnejší výraz.

Jack sa na mňa pozrie a zarazí sa.

„Dobré ráno, Ana. Ty... úplne žiariš.“ Jeho poznámka ma vyvádza z miery. Aké nepatričné!

„Ďakujem, Jack, dobre som sa vyspala. Tiež ti prajem dobré ráno.“

Ľahko zvraští obočie.

„Môžeš ich, prosím, do obeda prečítať a urobiť mi k nim poznámky?“ Podáva mi štyri rukopisy. Keď zbadá môj zdesený výraz, dodáva: „Len prvé kapitoly.“

„Jasné,“ vydýchnem s úľavou a on mi venuje široký úsmev.

Zapínam počítač, aby som sa pustila do práce, dopíjam pritom latte a jem banán. A zisťujem, že mi prišiel e-mail od Christiana.

Od: Christian Grey

Predmet: pomoc...

Dátum: 10. 6. 2011, 08:05

Komu: Anastasia Steelová

Pevne verím, že si raňajkovala. V noci si mi chýbala.

Christian Grey,

výkonný riaditeľ Grey Enterprises Holdings, s. r. o.

Od: Anastasia Steelová

Predmet: staré knihy...

Dátum: 10. 6. 2011, 08:33

Komu: Christian Grey

Práve teraz jem banán. Pár dní som neraňajkovala vôbec, takže to je pokrok. Milujem Britskú knižnicu - pustila som sa do Robinsona Crusoa... a, samozrejme, milujem Teba. A teraz ma ospravedlň, snažím sa pracovať.

Anastasia Steelová,

asistentka Jacka Hyda, zodpovedného redaktora SIP

Od: Christian Grey

Predmet: A to má byť všetko, čo si zjedla?

Dátum: 10. 6. 2011, 08:36

Komu: Anastasia Steelová

Určite by si toho dokázala zjesť viac. Budeš potrebovať energiu na to žobranie.

Christian Grey,

výkonný riaditeľ Grey Enterprises Holdings, s. r. o.

Od: Anastasia Steelová

Predmet: grobian

Dátum: 10. 6. 2011, 08:39

Komu: Christian Grey

Pán Grey, snažím sa pracovať, aby som sa nejako uživila. A budeš to Ty, kto bude žobrať.

Anastasia Steelová,

asistentka Jacka Hyda, zodpovedného redaktora SIP

Od: Christian Grey

Predmet: Stav sa!

Dátum: 10. 6. 2011, 08:46

Komu: Anastasia Steelová

Milujem výzvy, slečna Steelová...

Christian Grey,

výkonný riaditeľ Grey Enterprises Holdings, s. r. o.

Sedím a usmievam sa na monitor ako idiot. Lenže musím prečítať tie prvé kapitoly a napísať k nim Jackovi poznámky. Rozkladám si rukopisy na stôl a púšťam sa do toho.

Okolo obeda si zabehnem dole do bufetu po sendvič pastrami a počúvam pritom ďalšie pesničky z iPadu. Ako prvý mi hrá Nitin Sawhney, je to nejaké etno s názvom Homelands - a je to naozaj dobré. Pán Grey má vskutku veľmi rozmanité hudobné chúťky. Keď idem späť, mám tam klasiku - Fantázia na tému Thomasa Tallisa od Vaughana Williamsa. Zdá sa, že Tieň má zmysel pre humor a ja ho za to milujem. Zmizne mi vôbec niekedy ten stupídny výraz z tváre?

Popoludnie sa ťahá. V nestráženej chvíľke píšem mail Christianovi.

Od: Anastasia Steelová

Predmet: nuda...

Dátum: 10. 6. 2011, 16:05

Komu: Christian Grey

Potrebujem si pretiahnu ť prsty. Ako sa m áš? Čo robíš?

Anastasia Steelová,

asistentka Jacka Hyda, zodpovedného redaktora SIP

Od: Christian Grey

Predmet: Tvoje prsty...

Dátum: 10. 6. 2011, 16:15

Komu: Anastasia Steelová

Mala si ísť pracovať pre mňa.

Nepotrebovala by si si naťahovať prsty. Som si istý, že by som pre ne našiel nejaké využitie. Vlastne mi napadá hneď niekoľko možností... Ja sa zaoberám zvyčajnými nudnými fúziami a obchodmi. Je to dosť nezáživné.

E-maily v SIP sú monitorované.

Christian Grey,

rozptýlený výkonný riaditeľ Grey Enterprises Holdings, s. r. o.

Doparoma. To som netušila. A ako o tom, dočerta, vie on? Mračím sa na monitor, rýchlo prechádzam maily, ktoré sme si dnes posielali, a náhlivo ich mažem.

Presne o pol šiestej sa pri mojom stole objaví Jack. Máme „neformálny“ piatok, takže má na sebe džínsy a čiernu košeľu. Vďaka tomu naozaj pôsobí veľmi neformálne.

„Tak čo ten drink, Ana? Väčšinou chodíme na jeden rýchly do baru cez ulicu.“

„My?“ pýtam sa s nádejou v hlase.

„Hej, chodí nás väčšina... Tak pôjdeš?“

Z nejakého nepochopiteľného dôvodu, ktorý teraz nechcem rozoberať, ma zaplavuje úľava.

„Pôjdem rada. Ako sa ten bar volá?“

„Päťdesiata.“

„To je vtip.“

V tvári sa mu usídľuje zmätený výraz. „Nie. Má to azda pre teba nejaký hlbší význam?“

„Nie, prepáč. Prídem tam za vami.“ „Čo si dáš na pitie?“ „Pivo, prosím ťa.“ „Super.“

Ešte odchádzam na dámy, odkiaľ píšem Christianovi e-mail z BlackBerry.

Od: Anastasia Steelová

Predmet: tam zapadneš.

Dátum: 10. 6. 2011, 17:36

Komu: Christian Grey

Ideme do baru, ktorý sa volá Päťdesiata.

Humor, ktorý by som z tej skutočnosti mohla vydolovať, je nekonečný. Teším sa, až sa tam s Vami stretnem, pán Grey.

Ana xxx

Od: Christian Grey

Predmet: nebezpečenstvo

Dátum: 10. 6. 2011, 17:38

Komu: Anastasia Steelová

Dolovanie je veľmi nebezpečná záležitosť.

Christian Grey,

výkonný riaditeľ Grey Enterprises Holdings, s. r. o.

Od: Anastasia Steelov á

Predmet: nebezpe čenstvo?

Dátum: 10. 6. 2011, 17:40

Komu: Christian Grey

Nejako mi uniká pointa.

Od: Christian Grey

Predmet: aké jednoduché...

Dátum: 10. 6. 2011, 17:42

Komu: Anastasia Steelová

Bolo to obyčajné konštatovanie, slečna Steelová. Už sa čoskoro stretneme. Radšej skôr ako neskôr, miláčik.

Christian Grey,

výkonný riaditeľ Grey Enterprises Holdings, s. r. o.

Kontrolujem sa v zrkadle. Jeden deň - a taký rozdiel. Mám viac farby v tvári a jasnejší pohľad, oči mi doslova žiaria. To bude vplyv Christiana Greya. Čo to s jednou neurobí, keď si s ním vymení zopár mailov. Škerím sa na seba a upravujem si modrú blúzku - tú, ktorú mi kúpil Taylor. Dnes mám na sebe svoje obľúbené džínsy. Väčšina ostatných žien v kancelárii nosí džínsy alebo voľnú sukňu. Budem musieť do nákupu jednej alebo dvoch takých investovať. Možno cez víkend. Mohla by som si dať uhradiť ten šek od Christiana, čo mi dal za Wandu, môjho Chrobáčika.

Keď vychádzam z budovy, počujem, ako ma niekto osloví menom.

„Slečna Steelová?“

S očakávaním sa obzerám a zisťujem, že stojím pred mladou ženou s popolavou tvárou. Pristupuje ku mne, vyzerá ako duch - je veľmi bledá a má podivne prázdny výraz.

„Slečna Anastasia Steelová?“ opakuje s úplne nehybnou tvárou, napriek tomu, že hovorí.

„Prajete si?“

Zastane na chodníku asi tak meter odo mňa a len na mňa zíza a ja pozerám na ňu, celkom paralyzovaná. Kto to je? A čo odo mňa chce?

„Môžem vám nejako pomôcť?“ sondujem. Odkiaľ pozná moje meno?

„Nie... Len som si vás chcela prezrieť.“ Jej hlas je strašidelne tichý.

Má tmavé vlasy, tak ako ja - rovnako ostro kontrastujú s jej svetlou pleťou. Oči má hnedé, vo farbe bourbonu, ale prázdne. Sú úplne bez života. Prekrásnu bledú tvár má poznačenú utrápeným výrazom.

„Prepáčte, ale ja vám nerozumiem,“ vysvetľujem zdvorilo a snažím sa nevnímať varovné mrazenie, ktoré ma šteklí v zátylku.

Keď si ju prezerám pozornejšie, zisťujem, že vyzerá čudne. Je neupravená, akoby o seba nedbala. Jej oblečenie je o dve veľkosti väčšie, a to vrátane značkového plášťa.

Zasmeje sa. Je to zvláštny, nepekný zvuk, ktorý ešte znásobuje moje znepokojenie.

„Máte azda niečo, čo by som ja nemala?“ pýta sa smutne.

Znepokojenie sa mení na strach. „Prepáčte - kto ste?“

„Ja? Ja som nikto.“ Dvíha ruku, aby si prehrnula vlasy siahajúce na plecia, a ako to urobí, vyhrnie sa jej rukáv kabáta a odhaľuje fľakatý obväz, ktorý má okolo zápästia.

To čo má byť, dočerta...

„Dovidenia, slečna Steelová.“ Zvrtne sa a odchádza ulicou, zatiaľ čo ja stojím ako prikovaná. Sledujem jej krehkú postavu, ako mi mizne z dohľadu a stráca sa v dave ľudí, ktorí opúšťajú svoje kancelárie.

Čo to malo znamenať?

Celá zmätená prechádzam cez ulicu k baru a pokúšam sa nejako vstrebať to, čo sa práve odohralo. Moje podvedomie vystrkuje svoju škaredú hlavu a zasyčí: Tá má niečo spoločné s Christianom.

Päťdesiata je rozľahlý neosobný podnik s bejzbalovými vlajočkami a plagátmi na stenách. Jack je na bare s Elisabeth, Courtney, čo je ďalšia zodpovedná redaktorka, dvoma chlapíkmi z finančného a Claire z recepcie. Tá má v ušiach svoje typické strieborné kruhy. „Ahoj, Ana!“ Jack mi podáva fľašu piva.

„Ďakujem... na zdravie,“ zahundrem, ešte stále otrasená zo stretnutia s Dievčenským Prízrakom.

„Na zdravie.“ Ťukneme si a on pokračuje v rozhovore s Elisabeth.

Na mňa sa milo usmeje Claire. „Tak aký bol prvý týždeň?“ pýta sa.

„Dobrý, ďakujem. Všetci pôsobia veľmi priateľsky.“ „Dnes vyzeráš oveľa šťastnejšie.“

Červenám sa. „No, je predsa piatok,“ vyhŕknem. „A čo ty - máš nejaké plány na víkend?“

Moja osvedčená rozptyľovacia technika zabrala, a tak som zachránená. Vychádza najavo, že Claire je zo siedmich detí a ide na veľké rodinné stretnutie do Tacoma. Začína sa so mnou živo baviť a ja si uvedomujem, že som od toho času, čo Kate odišla na Barbados, nehovorila so žiadnou ženou v mojom veku.

Neprítomne rozjímam nad tým, ako sa asi Kate má... s Elliotom. Nesmiem sa potom zabudnúť Christiana spýtať, či sa mu ozval. A budúci utorok sa vlastne vracia jej brat Ethan a bude u nás bývať. Nejako si nedokážem predstaviť Christiana a jeho nadšenie, až toto zistí. Zrazu sa to stretnutie s podivným dievčenským prízrakom posúva niekam do zákulisia mojej mysle.

Počas nášho hovoru s Claire mi Elisabeth podáva ďalšie pivo.

„Vďaka,“ usmejem sa na ňu.

S Claire sa hovorí jedna radosť - je neuveriteľne utáraná. Takže skôr, než si to všimnem, mám tretie pivo ako pozornosť od jedného z tých chalanov z finančného.

Keď Elisabeth s Courtney odchádzajú, pripája sa Jack k nám. Tak kde je ten Christian? Jeden z tých dvoch sa dáva do reči s Claire.

„Tak čo, Ana, myslíš, že si urobila dobre, keď si nastúpila k nám?“ Jackov hlas sa ťahá ako med... a stojí až veľmi blízko. Aj keď, všimla som si, že k tomu inklinuje u každého. Dokonca aj v práci. Moje podvedomie privrie oči. Len si to zle vysvetľuješ, karhá ma.

„Veľmi som si ten prvý týždeň užila, ďakujem, Jack. Áno, myslím, že som urobila správne rozhodnutie.“

„Si veľmi múdre dievča, Ana. Dotiahneš to ďaleko.“

Cítim, ako sa červenám. „Ďakujem,“ vysúkam zo seba, pretože neviem, čo iné by som na to povedala.

„Bývaš ďaleko?“

„V Pike Market.“

„Ale! To je odo mňa kúsok.“ S úsmevom sa prisúva dokonca ešte bližšie a nakláňa sa k baru tak, že ma pri ňom rafinovane uväzní. „Máš už nejaké plány na víkend?“

„No... ehm... “

Vycítim jeho prítomnosť skôr, ako ho zbadám. Je to, akoby na neho bolo celé moje telo dokonale vyladené. V rovnakej chvíli sa uvoľňuje aj prebúdza - je to zvláštna kombinácia pocitov. A tiež je tu tá podivná pulzujúca energia.

Christian mi položí ruku na plecia v zdanlivo nenútenom geste vyjadrujúcom náklonnosť - ale ja viem, že to tak úplne nie je. On si tým vymedzuje svoje územie a ja to práve teraz veľmi oceňujem. Nežne ma pobozká do vlasov.

„Ahoj, miláčik,“ vydýchne.

Nedokážem si pomôcť, ale keď ma objíma, cítim úľavu, bezpečie a... radosť. Priťahuje si ma k boku a ja k nemu zdvíham oči. Uprene pozerá na Jacka a má ten svoj nepreniknuteľný výraz. Potom obracia svoju pozornosť ku mne, venuje mi krátky pokrivený úsmev, za ktorým nasleduje letmý bozk. Na sebe má to tmavomodré sako s pásikmi, džínsy a rozopnutú bielu košeľu. Je skrátka očarujúci.