Osvienčimská uspávanka

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať m ô žete na
www.lindeni.sk

www.albatrosmedia.sk

Mario Escobar

Osvienčimská uspávanka – e - kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Mojej milovanej manželke Elisabeth, ktorá so mnou navštívila Osvienčim a tento príbeh ju hlboko dojal. Chcem s tebou stráviť zvyšok života.

—

Vyše dvadsiatim tisícom príslušníkov rómskeho etnika, ktorých zavreli a zabili v Osvienčime, a štvrť miliónu Rómov zavraždených v priekopách a lesoch severnej Európy a Ruska.

—

Spoločnosti za pripomínanie rómskeho holokaustu za jej boj v mene spravodlivosti a pravdy.

Opak lásky nie je nenávisť, ale ľahostajnosť. Opak krásy nie je ošklivosť, ale ľahostajnosť. Opak viery nie je kacírstvo, ale ľahostajnosť. Opak života nie je smrť, ale ľahostajnosť k životu a smrti.

Elie Wiesel

Hodinu po odjazde z Krakova vlak zastavil vo veľkej stanici. Na tabuli stojí nápis „Auschwitz“. Nič nám to nehovorí. Nikdy sme o tomto mieste nepočuli.

Miklós Nyiszli

Vyžadovalo obrovské vzopätie morálky, aby ste sa udržali na okraji hanebnej nacistickej priepasti a nespadli do nej. Napriek tomu som spoznala mnoho väzňov, ktorí si udržali ľudskú dôstojnosť až do úplného konca. Nacisti ich ponížili fyzicky, morálne zostali nedotknutí.

Olga Lengyelová

Predhovor

Žiadny z románov celej mojej spisovateľskej kariéry sa mi nepísal tak ťažko ako Osvienčimská uspávanka. Nešlo ani tak o formálne otázky alebo pochybnosti o tom, kam príbeh smeruje; najväčšie starosti mi robilo to, ako na stránky knihy vtesnať bezhraničnú dušu Helene Hannemannovej.

My ľudia sme iba krátke nádychy v hurikáne životných okolností, ale Helenin príbeh nám pripomína, že môžeme byť pánmi svojho osudu, aj keď proti nám stojí celý svet. Neviem, či mi táto kniha pomohla stať sa lepším človekom, no určite si teraz hľadám menej výhovoriek za svoje chyby a slabosti.

Keď si Larry Downs, môj editor a priateľ, vypočul príbeh Helene Hannemannovej, vyhlásil, že svet sa o ňom musí dozvedieť, to však závisí nie od nás, ale od teba, drahý čitateľ, a od tvojho vzťahu k pravde a spravodlivosti. Pomôž mi zoznámiť svet s príbehom Helene Hannemannovej a jej piatich detí.

Madrid, 7. marca 2015

(vyše sedemdesiat rokov po oslobodení Osvienčimu)

Prológ

Buenos Aires,
marec 1956

Zaskočilo ma prudké stúpanie lietadla. Za šesť rokov v Argentíne som sa z hlavného mesta nepohol ďalej než na pár kilometrov. Z predstavy, že budem niekoľko hodín zavretý v takom malom priestore, mi zvieralo srdce, ale ako sa lietadlo vyrovnávalo do horizontálnej polohy, postupne som sa uspokojil.

Keď sa ma milá plavovlasá letuška spýtala, čo si dám na pitie, odpovedal som, že postačí čaj. Na sekundu som uvažoval, či si neobjednám niečo silnejšie, ale od pobytu v Osvienčime som nevzal do úst ani kvapku alkoholu. Bol žalostný pohľad vidieť kolegov opitých od rána do večera, zatiaľ čo veliteľ Rudolf Höss sa iba nečinne prizeral. Iste, v posledných mesiacoch vojny mnohých mužov prepadávalo zúfalstvo, viacerí prišli o manželku alebo deti počas neúprosného a zločinného bombardovania Spojencami, ale nemecký vojak, tobôž príslušník SS, musí zachovať dekórum za každých okolností.

Letuška mi položila čaj na príručný stolík, poďakoval som jej úsmevom. Mala dokonalé črty. Plné pery, ale zase nie príliš, prenikavý pohľad v jasných modrých očiach a guľaté ružové líca spoločne tvorili ideálnu árijskú tvár. Obrátil som pohľad k svojmu starému čiernemu koženému kufru. Zbalil som si niekoľko kníh o biológii a genetike, aby mi cesta rýchlejšie ušla, a v poslednej chvíli, sám neviem prečo, som prihodil obdraté zošity zo škôlky v Zigeunlageri v Brezinke. Pred rokmi som si ich odložil k správam z genetických výskumov v Osvienčime, no za ten čas som ich ani raz neotvoril. Písala si do nich denník jedna Nemka v Osvienčime, istá Frau Hannemann. Dnes patrí Helene Hannemannová s jej rodinou a vojnou do vzdialenej minulosti, na ktorú by som radšej zabudol. Bol som vtedy mladý príslušník SS a všetci ma oslovovali Herr Doktor Mengele.

Natiahol som ruku a vzal prvý zošit. Obálka vybledla, v rohoch sa vytvorili škvrny od vlhkosti a papier zožltol do odtieňa dávnych príbehov, ktoré nikoho nezaujímajú. Pomaly som otvoril prvý list a odpil som si čierneho čaju. Pretiahnuté písmo Helene Hannemannovej, vedúcej škôlky v Osvienčime, ma prenieslo do Brezinky, oddelenie B2, kde boli internovaní Rómovia. Blato, elektrický plot a sladkastý pach smrti, tým bol Osvienčim pre nás všetkých a tým zostáva aj v spomienkach.

Jeden

Berlín,
máj 1943

Keď som rozospatá vstala z postele, v uliciach bola ešte tma. Dni sa otepľovali, no z ranného chladu ešte vždy naskakovala husia koža. Obliekla som si ľahký saténový župan a zamierila som rovno do kúpeľne, aby som nezobudila Johanna. U nás našťastie zatiaľ tiekla teplá voda, takže som si mohla dať krátku sprchu, než pôjdem prebudiť deti. Okrem najmenšej Adalie mali všetci v ten deň školu. Rukou som utrela zo zrkadla vyzrážanú paru a nakrátko som sa zahľadela do svojich modrých očí, ktoré akoby sa zmenšovali, obliehané vráskami. Mala som kruhy pod očami, ale na tom nebolo nič prekvapivé, lebo som sa starala o malé deti a pracovala som na dve zmeny ako zdravotná sestra, aby sme vyžili. Uterákom som si osušila vlasy, kým sa im nevrátil zlatý lesk, a všimla som si, že na spánkoch už začínam šedivieť. Niekoľko minút som si nakrúcala vlasy, no potom sa hlasmi prihlásili o pozornosť dvojčatá Emily a Ernest, preto som sa rýchlo obliekla a bosá som pribehla do druhej izby.

Dvojčatá sedeli na posteli a rozprávali sa. Ich súrodenci ešte ležali, predlžovali si spánok o vzácne sekundy. Adalia spala s nami, piati by sa na posteľ nezmestili.

„Buďte potichu, ostatní spia. Idem chystať raňajky,“ oznámila som dvojčatám, ktoré na mňa pozreli s rozžiarenými tvárami, akoby im už len pohľad na mňa dokázal zlepšiť náladu.

Vzala som oblečenie zo stoličky a položila im ho na posteľ. Dvojčatá mali šesť rokov, nepotrebovali moju pomoc pri obliekaní. Keď má rodina sedem členov, treba aj tie najjednoduchšie úkony zorganizovať tak, aby prebehli čo najrýchlejšie.

Vošla som do malej kuchyne a postavila vodu na kávu. O pár minút bytom zatiahla horkastá vôňa lacnej kávy. Hnedou žbrndou z cigorky sme maskovali riedku náhradu mlieka, hoci staršie deti sme aj tak neoklamali. Ak sa na nás usmialo šťastie, podarilo sa nám zohnať mlieko v prášku, ale od začiatku roka, keď sa zhoršila situácia na fronte, boli potraviny opäť iba na prídel.

Deti sa dovalili do kuchyne ako veľká voda. Vedeli, že tá trocha masla a cukru, ktoré som im každé ráno servírovala, vydrží iba krátko.

„Nerobte taký bengál. Otec a Adalia ešte nevstali,“ napomenula som ich, kým si sadali. Boli vyhladovaní, ale nevzali si chlieb, kým som im nerozdala šálky a spoločne sme sa nepoďakovali Bohu za jedlo.

Chlieb v nich zmizol, ako keď luskne, zaliali ho kávou a išli si vyčistiť zuby. Využila som voľnú chvíľku, aby som si v izbe obula topánky, prehodila som si plášť a založila čepiec zdravotnej sestry. Vedela som, že Johann je už hore a spánok bude iba predstierať, kým sa nezavrú dvere. Hanbil sa, že rodinu živí jeho manželka, ale od vypuknutia vojny sa toho v Nemecku veľa zmenilo.

Johann bol husľový virtuóz. Dlho hral v berlínskej filharmónii, no od roku 1936 sa výrazne zhoršili podmienky pre tých, ktorí nespĺňali kritériá stanovené nacistickými rasovými zákonmi. Manžel bol Róm, hoci väčšina Nemcov nazývala príslušníkov jeho etnika Cigáni. Od apríla do mája 1940 v podstate celú manželovu rodinu deportovali do Poľska a tri roky sme o nich nemali správu. Ja som mala z pohľadu Nemcov rasovo čistý pôvod, preto nám zatiaľ dali pokoj. Napriek tomu mi zamrelo srdce vždy, keď nám niekto zaklopal na dvere alebo uprostred noci zazvonil telefón.

Keď som prišla k dverám, štyri staršie deti na mňa čakali v plášťoch a školských čiapkach, pri nohách hnedé kožené aktovky. Prebehla som po nich pohľadom, omotala som im okolo krku šály a pobozkala som ich na líca. Blaz, náš najstarší, sa občas mojim prejavom materinskej lásky bránil, ale dvojčatá a Otis si užívali tie chvíle, než budú musieť vyraziť do školy.

„Tak šup. Nech neprídete neskoro. O dvadsať minút sa mi začína zmena,“ povedala som im a otvorila som dvere.

Len čom som vyšla na chodbu a zažala, doľahol k nám dupot ťažkých topánok na drevenom schodisku. Po chrbte mi prešiel mráz, nasucho som prehltla, ale pokúsila som sa o úsmev kvôli deťom, ktoré ma obstali, ani čo by vytušili moju neistotu. Upokojila som ich gestom a vydali sme sa dolu schodmi. Deti kráčali nalepené na mne. Inokedy ich musím napomínať, aby nebežali, ale blížiace sa kroky ich vystrašili, šuchtali sa za mnou, ako keby ich môj ľahký zelený plášť dokázal ochrániť alebo prepožičať im neviditeľnosť.

Keď sme zišli na druhé poschodie, dupotom sa otriasalo celé schodisko. Blaz sa naklonil ponad zábradlie, potom obrátil hlavu a venoval mi pohľad, akého sú schopné iba najstaršie deti, aby nevydesili súrodencov.

Srdce sa mi prudko rozbúšilo, lapala som dych, ale pokračovala som v chôdzi, dúfajúc, že aj tentoraz sa mi nešťastie nejakým zázrakom vyhne. Zázrak sa nekonal.

S policajtmi sme sa zrazili na schodoch pred prvým poschodím. Mladí muži v tmavozelených uniformách, kožené opasky a zlaté gombíky, zastali priamo pred nami. Deti si v prvej chvíli s úžasom obzerali špicaté prilby so zlatým orlom, hneď vzápätí však sklopili zrak na ich naleštené baganče. Predstúpil pred nás ich veliteľ, chvíľu si nás zadychčane premeriaval, a potom začal rozprávať, úsečne, ale hrozivo, nad hornou perou sa mu chveli prušácke fúziky.

„Frau Hannemann, obávam sa, že budete musieť ísť s nami do vášho bytu.“

Neohrozene som mu pozrela do očí. Z jeho chladných zelených dúhoviek ma premkol strach, navonok som však zachovala pokoj a usmiala som sa.

„Neviem, čo to má znamenať, pán veliteľ. Musím odviesť deti do školy, a potom ísť do práce. Stalo sa niečo?“

„Frau Hannemann, pozhovárame sa o tom u vás v byte,“ odvrkol policajt a rázne ma schytil za rameno.

Deti sa zľakli, keď to videli, hoci veliteľ sa snažil byť diskrétny. Roky sme boli svedkami nacistického násilia a agresivity, no až teraz som sa naozaj bála. Žila som v nádeji, že si nás nevšimnú, pretože nepútať pozornosť bola v novom Nemecku najlepšia stratégia ako prežiť.

Odchýlili sa dvere bytu susedy Wenegerovej, zbadala som bledú tvár zbrázdenú hlbokými vráskami. Venovala mi znepokojený pohľad, potom sa dvere otvorili dokorán.

„Herr polizei, suseda Hannemannová je dobrá matka a manželka. Celá rodina by mohla byť vzorom príkladnej výchovy a spôsobov. Dúfam, že ich niekto krivo neobvinil,“ povedala Frau Weneger.

Z jej prejavu občianskej statočnosti mi vyhŕkli slzy. Za vojny nikto neriskoval otvorenú konfrontáciu s orgánmi. Pozrela som jej do očí zatiahnutých zákalom a zovrela som jej plece.

„Plníme rozkazy. Iba sa chceme porozprávať s vašimi susedmi. Prosím, vráťte sa do bytu a nechajte nás robiť si prácu,“ odbil ju veliteľ, chytil kľučku a zabuchol dvere.

Deti sa strhli, Emily spustila plač. Vzala som dcéru na ruky a privinula si ju. Zmučená úzkosťou som si v duchu opakovala jediné: Nedovolím, aby im ktokoľvek ublížil.

Po chvíli sme už stáli pred dverami nášho bytu. Hľadala som kľúče v taške medzi suchármi, vreckovkami, malou fľašou s vodou, papiermi a zrkadielkom, ale jeden policajt ma odtisol a päsťou zatrieskal na dvere.

Buchot sa rozľahol schodiskom. Bolo skoro ráno, ticho noci sa ešte nerozptýlilo a ľudia iba začínali s rannými rituálmi, aby sa ukryli do normálnosti, ktorá už dávno prestala existovať.

Začuli sme rýchle kroky, otvorili sa dvere a svetlo z bytu dopadlo na chodbu. Johann bol neupravený, vlny čiernych vlasov mu padali do hnedých očí. Pozrel najprv na policajtov, potom na nás, do našich tvárí, ktorými sme ho prosili, aby nás nejakým spôsobom ochránil, ale on iba otvoril dvere a pustil nás dnu.

„Voláte sa Johann Hanstein?“ spýtal sa veliteľ.

„Áno, Herr polizei,“ odvetil manžel roztraseným hlasom.

„Z rozkazu Reichsführera SS Heinricha Himmlera musia byť všetci Rómovia v ríši internovaní v zvláštnych táboroch,“ odrapotal veliteľ vetu, ktorú za posledné dni iste zopakoval veľakrát.

„Ale...“ vyhabkal manžel. Veľkými očami vpíjal tú nekonečnú chvíľu, až kým veliteľ nedal pokyn. Muži obstúpili Johanna a drapli ho.

„Nie, prosím. Deti majú strach,“ povedala som a položila som veliteľovi ruku na predlaktie.

Doľahla na mňa ťarcha jeho pohľadu. Myšlienky nikdy celkom nezvíťazia nad pocitmi. Prehovorila naňho Nemka, ktorá mohla byť jeho sestrou alebo dcérou, nie nebezpečná kriminálnička pokúšajúca sa ho oklamať.

„Dovoľte manželovi obliecť sa, odvediem deti do izby,“ požiadala som ho prosebným hlasom, aby som zmiernila napätie.

„Deti berieme tiež,“ odvetil veliteľ a naznačil mužom, aby pustili manžela.

Tie slová sa do mňa zarezali ako nôž. Naplo ma na vracanie, predklonila som sa a dúfala, že som zle počula. Kam chcú odviesť moju rodinu?

„Aj deti sú Rómovia. Rozkaz sa vzťahuje aj na ne. Vy môžete zostať,“ vysvetlil mi veliteľ situáciu. Vtedy sa mi zrejme prvý raz zjavilo v tvári zúfalstvo, ktoré som už hodnú chvíľu pociťovala.

„Ich matka je Nemka,“ pokúsila som sa namietnuť.

„Obávam sa, že na tom teraz nezáleží. Chýba jedno dieťa, v papieroch mám napísané: manžel a päť detí,“ odpovedal veliteľ vážnym hlasom.

Nereagovala som. Od strachu som zmeravela, snažila som sa prehĺtať slzy. Musím byť silná, deti nesmú nič vidieť.

„Hneď ich vypravím. Pôjdeme s vami všetci. Najmenšia je ešte v posteli,“ povedala som, no slová mi samy splývali z úst, akoby som ich ani nehovorila ja.

„Vy nepôjdete, Frau Hannemann, iba osoby rómskeho pôvodu, Cigáni,“ precedil veliteľ sucho.

„Herr polizei, pôjdem tam, kam moja rodina. Počkajte, kým zbalím kufre a oblečiem najmenšiu.“

Policajt sa zamračil, ale naznačil mi, aby som odišla s deťmi z izby. Poslúchla som, v hlavnej izbe som sa postavila na stoličku a zložila zo skrine dva veľké kartónové kufre. Položila som ich na posteľ a pribrala som sa do nich ukladať oblečenie. Deti sa mlčky zhrčili okolo mňa. Neplakali, no z tvárí som im čítala obavy.

„Kam ideme, mama?“ spýtal sa Blaz.

„Odvezú nás do tábora, do akých si chodieval v lete, keď si bol menší. Čo ty na to?“ odvetila som so sileným úsmevom.

„Ideme do tábora?“ spýtal sa mierne rozveselený Otis, druhý najstarší.

„Áno, chrobáčik. Na istý čas. Pamätáte si, pred pár rokmi som vám vravela, že tam odviezli vašich bratancov. Možno sa tam s nimi stretnete,“ hovorila som povzbudivo.

Dvojčatá sa potešili, akoby vďaka mojim slovám celkom zabudli, čoho boli pred malou chvíľou svedkami.

„Môžeme si vziať loptu? A korčule a hračky?“ vypytoval sa Ernest, ktorý bol vždy pripravený hrať sa.

„Vezmeme si len to najnutnejšie, určite tam budú mať veci pre deti,“ zaklamala som im, hoci som chcela veriť, že to tak bude.

Vedela som, že nacisti odvádzajú židov z ich vlastných domovov, rovnako tak zradcov a disidentov. Bolo počuť chýry, že všetkých „nepriateľov“ Ríše internujú v koncentračných táboroch, ale my sme nepredstavovali nijaké nebezpečenstvo pre nacistov. Akiste nás zavrú do nejakého improvizovaného tábora, kým sa neskončí vojna.

Vtedy sa zobudila Adalia, a keď videla ten neporiadok na posteli, zľakla sa. Vzala som ju do náručia. Bola na tri roky vysoká, mala jemné črty a veľmi bielu pokožku. Odlišovala sa od starších súrodencov, ktorí sa viac podali na otca.

„Tíško. Nič sa nedeje. Ideme na výlet,“ chlácholila som ju a pritískala si ju na prsia.

Odrazu som mala guču v krku. Znovu sa ma zmocnil nepokoj. Vravela som si, že by som mala zatelefonovať rodičom, aby aspoň oni vedeli, kam ma odvádzajú, ale pochybovala som, že mi to policajti dovolia.

Obliekla som Adaliu, dobalila kufre a zamierila som do kuchyne. Vzala som niekoľko konzerv, trochu mlieka, čo nám zostalo, chlieb, sucháre a zvyšok klobásy. Netušila som, ako dlho potrvá cesta, chcela som byť pripravená na všetko.

Vrátila som sa do predsiene, manžel bol ešte vždy v pyžame. Položila som dva ťažké kufre na dlážku a vrátila som sa do izby pohľadať mu oblečenie. Vzala som jeho najlepší oblek, tmavú viazanku, klobúk a kabát. Kým sa prezliekal pred policajtmi, šla som si dať dole rovnošatu. Deti na mňa čakali pri dverách kúpeľne, nechceli sa vzdialiť ani na krok. Obliekla som si hnedý kostým s modrou blúzkou. Keď som vyšla, všetci piati policajti na mňa netrpezlivo vyvaľovali oči. Vrátili sme sa do predsiene. Obzrela som si Johanna, vyzeral elegantne ako cigánsky barón. Založil si klobúk a traja policajti sa obrátili ku mne.

„Vy nemusíte ísť, Frau Hannemann,“ zopakoval veliteľ.

„Myslíte si, že matka v takejto chvíli opustí svoje deti?“ spýtala som sa ho a venovala mu upretý pohľad.

„Čudovali by ste sa, keby som vám porozprával, čo som za posledné roky zažil. Poďte teda s nami na stanicu, o desiatej odchádza vlak,“ povedal policajt.

Podľa toho jednoduchého oznamu som usúdila, že cesta bude asi dlhšia, než som si myslela. Manželových príbuzných deportovali na sever, ja som však nevedno prečo verila, že nás odvezú do internačného tábora pre Cigánov pri Berlíne.

Zamierili sme po chodbe k dverám. Prvý šiel manžel s kuframi, dvaja mladší policajti hneď za ním. Nasledovali moji dvaja najstarší, dvojčatá sa pridŕžali môjho kabáta a najmenšiu som niesla na rukách. Pri dverách som sa obrátila a naposledy som si obzrela náš byt. Ráno som vstávala s istotou, že tu vydržíme ešte aspoň deň. Blaz bol nervózny z písomky, ktorú mal písať na prvej hodine; Otis vstal s bolesťou v ušiach, čo bol uňho príznak nastupujúcej choroby; dvojčatá boli obe zdravé, ale ani im sa nechcelo vstávať do školy; Adalia, môj anjelik, poslúchala najlepšie, tešila sa, ako sa bude hrať so súrodencami. Nikto z nás nevedel, ako málo bude na čomkoľvek z toho o pár hodín záležať.

V chodbe bolo šero, do izby na jej konci prenikali prvé lúče slnka. Myslela som si, že opúšťam domov, vzápätí som však pochopila, že to tak nie je, môj domov bolo mojich päť detí a Johann. Zavrela som dvere a vykročila dolu schodmi, potichu som si spievala uspávanku, o ktorú ma žiadali deti, vždy keď boli rozrušené alebo nemohli zaspať. Slová piesne sa ozývali na schodisku a upokojovali vystrašené duše mojich maličkých, zatiaľ čo sme sa uberali do neznáma.

Guten Abend, gute Nacht,

mit Rosen bedacht,

mit Näglein besteckt,

schlupf unter die Deck:

Morgen früh, wenn Gott will,

wirst du wieder geweckt,

morgen früh, wenn Gott will,

wirst du wieder geweckt.

Guten Abend, gute Nacht,

von Englein bewacht,

die zeigen im Traum

dir Christkindleins Baum:

Schlaf nur selig und süß,

schau im Traum’s Paradies,

schlaf nur selig und süß,

schau im Traum’s Paradies.*

Dobrú nôcku, dobrú noc,

máš ustlané na ružiach

a karafiátoch,

vkĺzni tíško pod paplón.

Zajtra ráno, ak boh dá,

zobudíš sa znova,

zajtra ráno, ak boh dá,

zobudíš sa zas.

Dobrú nôcku, dobrú noc,

nech ťa opatrujú anjeli

a ukážu ti v sníčkoch

Ježiškov strom.

Spi sladko a spokojne,

uzri v sníčkoch raj.

Spi sladko a spokojne,

uzri v sníčkoch raj.

Dva

Cesta do Osvienčimu,
máj 1943

Zbehlo sa to rýchlo. Na nástupišti sa tisli stovky ľudí. Sprvu sme sa nevedeli zorientovať. Policajti nás odovzdali vojakom z SS, ktorí nás dostrkali dovnútra stanice. S počudovaním som zbadala vlak s pootváranými dobytčími vagónmi, ale nechápala som, čo to má znamenať. Ďalej som jednou rukou niesla Adaliu, v druhej som stískala studené a spotené dlane dvojčiat. Staršie deti sa držali kufrov, ktoré pevne zvieral Johann. Vojaci nás poháňali vpred, a ako ľudia horko-ťažko nastupovali do vagónov, nástupište sa pomaly vyprázdňovalo. Johann odložil kufre a pomohol Blazovi a Otisovi naskočiť do vlaku. Potom zdvihol do vagóna aj dvojčatá. V tej chvíli ma húf ľudí potlačil dopredu. Johann nastúpil do vlaku, aby som mu podala maličkú, no dav ma strhával preč. Manžel včas schytil Adaliu, ale ja som sa im vzďaľovala. V zúfalstve som sa prebíjala cez ľudí lakťami. Ženy, muži a deti ma ako jedna veľká vlna strachu hnali k ostatným vagónom. Nemohla som nechať rodinu osamote. Chytila som sa tyče na jednom z vagónov a zo všetkých síl som sa odrazila do vzduchu, takže som na niekoľko sekúnd zostala visieť nad lesom hláv, no vtom ma niekto prudko udrel pod rebrá. Obrátila som sa a zbadala som esesáka s obuškom, ktorý ma chcel zhodiť dolu. Manžel to celé sledoval, vyklonil sa z otvorených dverí vagóna a natiahol ku mne ruku. Pozerala som naňho, schytala som ďalší úder a div som sa nezrútila späť medzi ľudí, ale napokon ma Johann predsa len dočiahol a vtiahol do vagóna.

Zo smradu vnútri som sa takmer povracala. Našťastie som sa ovládla a s manželovou pomocou sme vytvorili kúsoček miesta, aby si deti mohli posadať na slamu páchnucu vlhkosťou a močom. Ja s Johannom sme museli zostať stáť, vo vagóne nás bolo deväťdesiatšesť a všetci sedieť nemohli.

Vlak sa dal pomaly do pohybu, stratili sme rovnováhu, no v tlačenici sa nedalo spadnúť. Peklo sa iba začínalo.

Všetci vo vagóne boli Rómovia ako môj muž. Spočiatku všetci zachovávali chladnú hlavu, no postupom času sa rozhoreli debaty a konflikty. Po štyroch či piatich hodinách cesty nás začal trápiť smäd. Bábätká plakali, deti boli hladné a starší ľudia odpadávali od únavy a dlhého státia. Vagón neprestajne hrkotal a drgľoval. Napriek tomu, že bol začiatok mája, triaslo nás od zimy; večery boli v Nemecku chladné a mierili sme na sever.

S príchodom noci hrozilo, že vo vagóne zavládne panika, až kým sa jeden zo starších mužov nerozkričal v jazyku predkov. Potom sa vášne trochu upokojili. Môj manžel ešte s dvomi mužmi urobili v kúte vagóna improvizovaný záchod z vedra a plachty zavesenej zo stropu, aby vytvorili aspoň zdanie súkromia.

Dala som deťom najesť, každé si odpilo za hlt mlieka. Dve najstaršie si ľahli na slamu, tri mladšie, Adalia medzi nimi, sa im schúlili k nohám.

Napriek tme nebolo ťažko predstaviť si smutné a ustarostené tváre pasažierov. Podmienky, v akých nás prevážali, nám nedávali veľkú nádej, že cieľ cesty bude vyzerať inak. Keď sa Johann vrátil, niečo sa vo mne zlomilo a rozplakala som sa. Dusila som vzlyky v jeho objatí, aby som nezobudila deti. Útechu som však nenašla ani tak, a čím usedavejšie som plakala, tým väčšmi vo mne rástol pocit zúfalstva.

„Neplač, láska. V tábore bude určite lepšie. V tridsiatom šiestom pozatvárali cigánov, aby mohli usporiadať olympijské hry, a po niekoľkých mesiacoch ich pustili domov,“ prihováral sa mi Johann čičíkavým hlasom. Od rána prvý raz niekto z nás prehovoril. Jeho tón ma nevedno ako upokojil, vzbudil vo mne dojem, že v jeho prítomnosti sa mi nemôže nič stať.

„Ľúbim ťa,“ povedala som a objala ho. Povedala som mu to už veľakrát, odkedy sme sa poznali, ale môcť ho ľúbiť aj na takom mieste, obklopená ľudskou mizériou, bolo pre mňa potvrdením dlhoročnej vytrvalej oddanosti.

„Rómov prenasledujú stáročia a vždy sme prežili, prežijeme aj toto,“ vyhlásil Johann a pohladil ma po líci.

Boli sme spolu vyše dvadsať rokov. Zoznámili sme sa ešte ako pubertiaci, keď sa jeho rodina prisťahovala do Freitalu, mestečka neďaleko Drážďan, kde som sa narodila. Obaja moji rodičia sa aktívne zapájali do cirkevnej služby spoluobčanom a pomáhali Rómom začleniť sa do spoločnosti. Stačil im jeden pohľad na Johanna, aby vedeli, že je to mimoriadne dieťa. Rodičia museli bojovať s predsudkami, ktoré Rómovia odjakživa prebúdzajú v svojom okolí. Väčšina našich susedov si myslela, že sa im nedá veriť. Keď si nedáš pozor, hneď ťa oklamú alebo okradnú. Môj otec sa spriatelil s Johannovým. Jeho rodina kupovala a predávala kone, ale obchodovali s všeličím. Veľakrát k nám jeho otec zašiel aj s ním, aby nám ukázal najnovší tovar: ručne tkané obrusy z Portugalska, posteľné plachty, uteráky… Mama každú látku nedôverčivo skúmala, ale vždy nakoniec súhlasila s nákupom. Muži sa chvíľu jednali o cene, a potom potvrdili dohodu podaním ruky. Ja som zatiaľ nemohla odtrhnúť zrak od mladého fešáka. S výraznými lícnymi kosťami a hranatou bradou vyzeral ako nejaký perzský princ. Prehodili sme sotva pár slov. Niekedy nám dovolili ísť hrať futbal na dvor, ale my sme na seba iba pozerali a kopali si loptu medzi sebou. Rodičom sa chlapec zapáčil, dostali ho na základnú školu a postarali sa, aby urobil maturitu. Potom mu z vlastného vrecka zaplatili konzervatórium.

Raz ráno priniesol k nám domov Johannov otec staré hodinky a presviedčal môjho otca, že majú kremíkový strojček a zlaté ozdoby. Dohodli sa na cene a otec hodinky kúpil, ale po dvoch týždňoch prestali ísť a zo zlata sa vykľula mosadz. Muži sa na istý čas prestali rozprávať, rodičia však ďalej podporovali Johanna. Ako sme spolu chodili na konzervatórium, postupne som k nemu zahorela citom, ale nepožiadal ma o ruku skôr, než ukončil štúdiá. Netrvalo dlho, a môj manžel sa stal jedným z najlepších huslistov v krajine.

Keď som rodičom povedala, že som sa zaľúbila do Johanna, poradili mi, aby som si to dobre premyslela, než urobím niečo, čo by som mohla neskôr oľutovať. Pochádzali sme z výrazne odlišných kultúr, no láska nakoniec zvíťazila nad všetkými príkoriami a predsudkami sveta okolo nás. Po svadbe sme, samozrejme, museli prekonať veľa prekážok. Cigánske zákony sú veľmi prísne. Neradi videli, keď sa miešala cigánska krv s gadžovskou, hoci k mužom boli o čosi zhovievavejší. Johann musel mojim rodičom sľúbiť, že sa z neho nestane kočovník, a keď jeho rodina odcestovala z mesta, zostal žiť u nás. Spomínam si na dni pred svadbou. Celé mestečko žilo v napätí. Prišiel za nami kňaz z miestneho kostola, aby nás odhovoril od zväzku „proti prírode“, my sme naňho však nedbali a pokračovali sme v prípravách. Keď sme potom šli na matriku a požiadali sme o civilný sobáš, úradníci nám odmietli vydať patričné dokumenty a musel zasiahnuť sudca, starý pán s milou tvárou, aby splnili, čo im ukladá zákon. Dnes sa mi to všetko zdá tak dávno, vtedajšie starosti neporovnateľné s hlbokou a desivou priepasťou, do ktorej sme sa rútili.