Eduard Zacha

O SKRYTÉ SLÁVĚ

a jiné texty

Kniha Zlín / 2013

Kniha vychází s finanční podporou Ministerstva kultury České republiky.

Copyright © dědicové

Cover photo © Libor Stavjaník, 2013

ISBN 978-80-7473-131-0

ISBN 978-80-7473-148-8 (ePub)

ISBN 978-80-7473-149-5 (mobi)

Obsah

I. SNY

Orel

Medvěd

Kalich

Monstrance

Hranice

O nepravém Kristovi

Ke Svatému Duchu

Zákon

O chudých

Milost

O skryté Slávě

Cesta

II. SNY

Hostina

Hlas

Los Angeles

Pramen

Ryba

Zápas

Otec

Výpad ze snu

Bída

III. PRÓZA

Cvilín

Dlouhá chvíle

Jizva

Živé světlo

Klanění

Zlatovláska

Altvater

Hruška

Podzim

Pravý úhel

Lustrace

Herold

Psaní svatému Jiří

IV. JINÉ TEXTY…

Slovo o Janu Čepovi

Pět minut pro paní Renčovou

Paní Františka

Víchův zpěv

Hlas Johanky z Arku

Josef Florian se opásal křížem…

Zakopaný pes

Pochybuji z Milosti

Autor o sobě a snech

Vydavatelská poznámka

Ediční poznámky

I. SNY

O SKRYTÉ SLÁVĚ

Ve snu se duši otevírá opona Tajemství

Orel

září 1970

Sedím u ohně za jasného slunečného poledne na prostorné louce. Oheň stravuje silná dřevěná polena do bílého žáru a plameny šlehají do značné výše. Přes ohniště naproti mně sedí orel. Teplo a pohled do plamenů ukolébávají do slastného dřímání.

Orel je ale neklidný, s pokrčenými křídly se chvíli klová do hrudi, hned zase strne a s hlavou nachýlenou vpřed bedlivě naslouchá praskání dřeva a soustředěně hledí do žhavého popele. Najednou nemotorně přihopsá přímo k ohni, vyráží zlostné skřeky a snaží se zahnutým zobanem ulovit anebo se alespoň trefit do velikého černého brouka, který vylézá z jednoho žhavého polena. Nedaří se mu to, zneklidněný brouk však zrychluje pohyby a před útočníkem vzlétl přímo k mému obličeji, který jsem si stačil v posledním okamžiku chránit rukou. Odporný brouk nárazem do dlaně změnil směr a stoupá vzhůru ke slunci. Orel s vítězným skřekem vzlétl a střelhbitě ho ulovil.

Snesl se zpět a je nadmíru spokojen. Ohně si již nevšímá, dívá se jen na mne, natáčí žertovně hlavu ze strany na stranu a očividně čeká na pochvalu. Usmál jsem se a chtěl mu říci něco lichotivého, ale namísto toho mne zarazila v hloubi otázka: „Kdo jsi, nebo spíše čeho se od tebe žádá, když ochránce máš tak silného a rodu vznešeného?“

Medvěd

květen 1971

Město. Zdá se, že náhle hoří při zemětřesení. Z velkolepých budov vybíhají lidé, veliké kvádry vysokých zdí se rozestupují a padají do ulic. Nad sesutými střechami se valí hrozivá mračna a dým. Jedině požáry osvětlují temnou vřavu, ve které se probíjím jako ostatní po ušlapaných, strháván jedním směrem a ve svém nepopsatelném děsu bráním se bouřlivé řece, neboť si uvědomuji, že všichni, šílení, míří hlouběji do ohniska největší zkázy. Jako tříska jsem smeten na náměstí zachvácené zpěněným mořem. Zde tápající výkřiky splývají v dravý ryk a proudy ze všech ulic se mísí a celá bojující změť se noří do bran chrámu, jeho věže jsem nedohlédl pro hustý dým.

Bázeň uvnitř, rozpoutaných živlů a horké krve vzdálený šum. Na kazatelně rozhněvaný kněz spravedlivým jen hněvem nutí zpupné stádo padnout v prach, ale jen snad každý stý pokleká před zdviženým v jeho ruce křížem.

Rozhorlen, mečem a hněvem káže s odvoláním na Královnu nebes – kdo že Ji zná, a ukazuje na boční oltář Madony. Vlna údivu. Madona sestupuje dolů, lidé couvají. Ona pomalu kráčí k hlavnímu oltáři a tváře všech se tisknou ke kamenům – zvedají se teprve a tlačí za mnou, neboť… neboť já se vrhl k ní. S nadějí pohlédnu ještě na kazatelnu, ale kněz již zmizel, těsně za jejími zády se mi prodral ústy výkřik: „Maria!“

Zastavila se a obrací se ke mně. Dítě! Syn jí padá z náruče, a sotvaže se dotkl země, mění se oba v medvěda. Medvěd se staví na zadní a, řvoucí, tlapami přitahuje k sobě blízké nešťastníky, roztrhané je pouští a mohutnými rozmachy sráží všechny kolem. Stojím na místě oslovení, ochrnutý v celém těle stále nevěřím proměně, i když jediný zůstávám a medvěd se ocitl přede mnou. Zlomek strnulého postoje – vidím nad sebou vyceněné, zakrvácené zuby – ale zároveň se jeho smutné, moudré oči setkají s mými a žalostné zařvání se rozlehne po zcela prázdném chrámu. Medvěd se spustil na zem a s neustálým sténáním, jako by on sám byl smrtelně raněn, pomalu odchází k bočnímu oltáři. Když na něj vylezl, rázem se proměnil, neznámo mému provázejícímu zraku jak, opět v sochu Madony.

Osamělý se rozhlížím kolem za naprostého ticha, až pohled na rozsápaná těla a krev roztékající se po kamenné dlažbě mne vyburcoval, abych se pohnul. Pomalu jsem odcházel ke dveřím a za nimi jsem náhle pocítil v sobě propast.

Před chrámem jsem si zaclonil oči před paprsky ohnivého slunce, které se opíraly o dláždění, na kterém nebylo jediného těla z toho množství, které jsem zahlédl a pošlapal, nežli jsem se prodral do chrámu – ba ani kapka krve nebo jediný plamen nemohly nasvědčovat zkáze, kterou jsem přece zažil před chvílí.

Rozběhl jsem se a prchal dlouho ulicemi rozpálených kamenů. Vysílením a nesmírně žízniv jsem konečně padl do stínu jednoho z domů a propast začala otevírat svou bezednou prázdnotu. Byl jsem (vskutku jen byl? Bože!) neomezeně a nicotně sám.

Kalich

říjen 1971

Chvíli jsem přešlapoval na místě, nežli jsem se odhodlal otevřít dveře a vejít. V místnosti vylíčené obyčejným vápnem se vyjímal za stolem stojící muž v černé sutaně. Před ním v rozestavěných lavicích seděli lidé s ohnutými zády, hlavami zaklíněnými v ramenech, schýleni k podlaze, jako by na ní hledali zakutálené mince. Při mém vstupu se všechny hlavy zvedly a otočily ke dveřím a zahlédl jsem tváře veskrze zachmuřené, až sveřepé. Když jsem dveře za sebou zavřel, řečnící muž mi věnoval ostrý pohled se vztyčenou rukou zaťatou v pěst; náhle rozepjal paže a dlaně s roztaženými prsty podivně zvrátil směrem k sedícím, prudce zvedl hlavu vzhůru a se zrakem upřeným na strop zmlkl.

Rozpačitě jsem se posadil a lavice pode mnou zaskřípala. Nikdo se již neotočil, řečník nerušeně pokračoval v kázání. Seděl jsem uprostřed této poloprázdné místnosti, lidé stačili obsadit sotva prvních pět lavic. Zbytek prostoru vyplňoval hlas muže, silný jako polnice, a jeho nadále pokračující gestikulace. Význam jednotlivých slov mi unikal, byla spojena v jediný tok, který jsem vnímal prostě jako křik.

Daleko více mne zaujaly troje vysoké a bílé dveře naproti v čelní zdi. Soustředěně jsem se díval na prostřední, které jediné měly nádhernou kliku. Cítil jsem sice, že má přítomnost působí rušivě jako kámen vržený znenadání oknem, měl bych se tedy chovat tiše, ale pozlacená a tak nádherně tvarovaná klika ve mně vzbuzovala takovou zvědavost, že jsem bez ostychu vstal a pomalu kráčel k prvním dveřím vlevo – i když jsem věděl, že jen za jedinými je veliké Tajemství. Bylo to také mou dětskou lstí, aby si oni nemysleli, že o něm vím (byl jsem malým chlapcem od chvíle, kdy jsem se zadíval na ty dveře). Klika byla výše, a proto jsem si stoupl na špičky nohou a podíval se klíčovou dírkou. Zklamaně jsem se obrátil, všichni se na mne dívali, ale vůbec ne smutně (jakože jsem si myslel, že tohle musí být moc smutní lidé), z nevraživosti očí všechen smutek vyprchal. Pán, který tak křičel, na chvíli přestal, neotočil se. Již již jsem se chtěl rozplakat, když náhle zvolal – a to si pamatuji – Bratři! Tu sebou trhli a poslouchali dále. Konečně jsem se dotýkal krásné kliky, přidržoval se jí a díval se dovnitř.

Uviděl jsem oltář se zapálenými svícemi, před ním klečícího kněze v bílém, na jeho zádech zřetelně vystupoval zlatý kříž. Chrám byl prostoupen světlou modří jako obloha v létě při východu slunce. Snažil jsem se rychle dveře otevřít, ale byly na mne příliš veliké a těžké, a nežli jsem se o ně mohl zapřít, spustil se za mnou náramný řev. Zděšeně jsem se ohlédl a spatřil je všechny vrhat se za mnou v čele s oním čarodějem, držícím černou knihu ve žlutých kostnatých rukou nad hlavou. Dostihl mne první a počal bít. I ti ostatní se činili, až převrátili lavice i s řečnickým stolkem. Tlačili se jeden přes druhého a tahali mne zpět. Vykřikl jsem hrůzou a vší silou se protlačil škvírou za dveře.

Spadl jsem na zem a zůstal nehybně ležet. Běda mi, vždyť mne ten černý muž bil Písmem Svatým!

Do vysokého ticha zazněly varhany. Oh, třásl jsem se novým strachem, očekáváním trestu, cítil jsem se největším hanebníkem, když mne mohli bít…

Povzbuzován však hudbou, váhavě jsem zvedl hlavu – kněz stál čelem ke mně a nad hlavou držel kalich, jehož ostrá záře mi zalila oči slzami.

Monstrance

z 29. na 30. ledna 1973

V noci z 29. na 30. ledna 1973 zdál se mi Petře o nás sen. Jako bychom byli v Opočně.

Ztratil ses mi někde u náměstí, příliš jsem se nad tím nepozastavoval a spěchal uličkami vzhůru na mši do kostela. Přišel jsem pozdě.

U vchodu jsme se potkali a k mému úžasu jsi byl oděn v kněžská roucha a držel v rukou Monstranci! Nežli jsem si stačil vůbec něco pomyslet, postoupil jsi ke mně a podával mi ji. Bezděčně jsem klekl a díval se na tvou vážnou tvář. Donutil jsi mne, abych Monstranci objal a přitiskl si ji na prsa – byl jsem se skloněnou hlavou shrbený k zemi – a konečně jsi mi dal vysvětlení: „Běž, obejdi kostel a řekni lidem, že je čas na pokání!“ Polekaně jsem namítl: „Ale Petře! To se nesmí bez kněžského roucha!“

„Tak já ti je půjčím,“ zvolal jsi rozčilen, jako bys chtěl, aby tvá prosba, více však rozkaz byl vykonán co nejdříve, a začal sis rozepínat sutanu.

Odvrátil jsem se a díval na kamennou dlažbu: „Ne, Petře, to by bylo znesvěcení.“

Položil jsi mi obě ruce na ramena a s úsměvem jsi řekl: „Jdi! Musíš to udělat, tentokrát i bez roucha.“

Vstal jsem tedy, pozdvihl Monstranci nad hlavu a pomalu obcházel lavice plné skloněných hlav. Lidé hlasitě plakali. Čekal jsi, až přijdu zpět a vrátím ti Monstranci, kterou jsi pak odnesl k oltáři a uschoval.

Hranice

z 18. na 19. května 1974

Sen se vynořil orámován ze všech stran tmou. Ale nebyl to film, nýbrž obraz. Živý obraz, který byl zhmotněn Mlčením – přesněji Mlčením nebe a země a Němotou všech lidí.

Tajemně temná byla tíha strnulých popelavých mračen nad mírným návrším, místy porostlým suchou trávou. Ve středu na hranici stál u kůlu pan Šafařík a v půlkruhu na pravé straně se těsnal velký zástup lidí, ze kterého jsem v první řadě poznával skoro všechny přátele a známé tváře z onoho večera u Frišaufů. Zřetelně si pamatuji na Zdeňka Gábu, Pavla Švandu, Mirka Holmana a na Jaroslava Friče s Petrem Mikešem, který se u něho kleče modlil a plakal.

Mezi nimi a hranicí probíhal zmateně Jiří Kuběna a gestikuloval k panu Šafaříkovi. V prvních okamžicích vidění tohoto obrazu, který lze nejlépe přiblížit srovnáním s obrazy Felixe Jeneweina Pokání a Konec moru, jsem se domníval, že Jiří Kuběna svými gesty němě vybízí pana Šafaříka, aby hranici opustil. Než jsem postupně poznal, že všichni zde jsou němí, vysvětloval jsem si tyto posunky jako projev ignorance vůči všem přihlížejícím. Jako by to, oč se jedná, bylo pouze věcí pana Šafaříka a Jiřího Kuběny. A opravdu, v jistém smyslu oni byli herci a ten dav diváci, kteří, kromě jmenovaných, byli ve své anonymitě drzé a sprostě zvědavé publikum. Přátelé, vyvrženi z této masy do popředí a tisknouce se k sobě jako kuřátka, vypadali jako hlouček přestrašených dětí, které mají již již na krajíčku k zoufalému pláči. Jaroslav Frič se nakláněl k hořekujícímu Petrovi a s bratrskou něhou ho tiskl k sobě.

Pan Šafařík stojí u kůlu dobrovolně, není připoután, oblečen je stejně jako večer při setkání a konečně – není zde kata ani soudců. Nedbá Jiřího a dívá se upřeně někam přes ten dav, z mého pohledu do temnot mimo obraz.

Jiří Kuběna se náhle obrací k obloze a divoce tančí, což se podobá nějakému nesmyslnému pohanskému rituálu. Chápu z toho, že Jiří nevyzývá již pana Šafaříka k odvolání. Naopak nyní žádá dovolání. Čím déle takto křepčí jako blázen, tím více sleduji jeho tvář, kterou málem nepoznávám pro stopy muk, které mu ji úplně deformují.

Zatímco se přátelé v úzkosti počínají modlit společně s Petrem, Jiří přímo vzývá Mlčení! – Mlčení je pro něho nesnesitelné a modlitby málo. Cosi a kohosi rozkazem žádá!

V křeči a s největším vzepětím ustrne se vztyčenými pažemi a hlavou zvrácenou vzhůru k olověným mračnům. Ta se dávají do pohybu. Proniká mnou bolest, jsem zavalen a drcen tím obrazem, jsem v něm. Chci křičet, plakat, a nemohu.

Z hranice vyšlehnou samy od sebe plameny. Všichni přátelé lomí rukama a pláčou. Pan Šafařík je ihned pohlcen ohněm. Všude je černý dým, nic nevidím… ach, jen Jiřího, válí se po zemi. Zešílel? Ne, ne! Slyším – jako když se lámou kosti – suché a duté praskání hořícího dřeva.

O nepravém Kristovi

z 9. na 10. března 1975

Zjevil se přede mnou v černém prostoru, ve kterém se vznášelo jeho nahé tělo, přikryté pouze přes pás rouškou, jako na kříži s ranami na rukou i na nohou.

Ve svislé ose byl jeho obličej napůl obličejem bělocha a napůl asijský. Také odpovídající pravá půle jeho těla byla bílá, kdežto druhá byla většinou žlutá se stopami černé a rudé barvy. Nemohl a nemůže se snad člověk s takovým obličejem narodit. V očích nebyla zloba, ale jakýsi nepokoj nesmírné vůle a soustředěné energie. Neustále se leskly, ovšem daleko více než u lidí s vysokou horečkou.

Necítil jsem strach, v duchu jsem si pomyslel: jsi-li dobrý duch nebo člověk, pokřižuj se. Musel jsem ale nahlas opakovat: „Pokřižuj se!“

Začal dělat znamení kříže otevřenou dlaní na hlavě, na prsou a na levém rameni, ale kříže nedokončil. Namísto toho se dvakrát udeřil levou rukou na pravé rameno. Pak se mi konečně přestal dívat do očí, sklonil hlavu ke svému boku a levou rukou mi jej ukazoval. Byl čistý a nezraněný. Vytušil jsem, že tím chce něco říci o Páté ráně Kristově, ale než jsem cokoliv pochopil, zmizel a neřekl ani slovo.

Ke Svatému Duchu

ze 7. na 8. prosince 1975,

svátek Neposkvrněného Početí Panny Marie

Přijel jsem, Jaroslave, za tebou. Snad někam do Vidnavy. Bydlel jsi na samotě, sám s nějakým starým pánem, kterého jsem neviděl, pouze o něm byla řeč. Uvedl jsi mne jen do předsíně zchátralého domu, vedle kterého stála vysoká polorozpadlá stodola, a zavedl jsi mne hned přes dvůr kolem rozbitého žebřiňáku do zahrady na svahu. Šli jsme kolem několika kamenných zídek až úplně na vrchol, kde jsi mi ukazoval a prsty přejížděl kůru starého stromu, stále jsi mi o něm vykládal, jen jsem si zapamatoval otázku, čí tvář mi obrysy té kůry připomínají. Byl jsem zmaten; co jsem viděl, byla místa, kde by bylo potřebné strom seřezat, aby neuschl za několik let, ne-li příštím rokem. Byl už napůl uschlý a navíc měl obnažené kořeny, půda okolo byla odplavená vodou, takže jsem tě ani pořádně neposlouchal, jen jsem uvažoval dále, zda ti nemám navrhnout, abychom přinesli hromadu hlíny. Ty jsi mne ale poněkud rozmrzele (zpozoroval jsi, že tě moc neposlouchám) vybídl, abychom šli zpět.

Šli jsme Krnovem s mou sestrou na mši. Byl jsi zamyšlený a stále ses za námi opožďoval. Nevěděl jsi zřejmě, kam jdeme, a Krnov jsi také neznal. Dohonil jsi nás a zeptal ses mé sestry. Zastavila se, ukázala rukou směrem ke kostelu sv. Martina a s úsměvem dodala: „Ke Svatému Duchu.“

Zákon

v noci ze 13. na 14. dubna 1979,

na Velký Pátek – Bílou Sobotu

Z hlubokého spánku byl vyrván neznámou magnetickou silou, cyklónem, který ho vtáhl do svého středu mimo čas. Vržen do neohraničitelného rozměru, překonával nesmírné vzdálenosti mezi hvězdami pouhým pomyšlením své vůle. Vnímal více, než je hodno smrtelníka. Myriády hvězd, každá pak z nich jedinečné umělecké dílo nepostižitelných barevných reliéfů, a duhové opary vzdálenějších mlhovin mu sloužily jako rozprostřený koberec pro triumfální pochod. Zde Slovo vyřčeno právě barvami nekončícího spektra hvězd. To je ono FIAT – a tak jest. Mlčení je stále pokračující výdech vyřčeného fiat. Ano, to je ono Mlčení, které odedávna touží rozezvučet v nás světci, mudrci a básníci.

Počáteční dětinský úžas pohasínal a duši opanovával cizí vliv. Vstupovala do ní dravě cizí vůle. Náhle v duši vír. Zmocnilo se jí nadsmyslné opojení a jemu nevlastní touha stoupat výše. A vskutku, opojen a neschopen vlastního myšlení, byl tažen mocnou silou vzhůru a ještě výše, až nad všechny hvězdy, do studené prázdnoty, provázen vábením: Neváhej, nesmrtelný, vydrž ještě chvíli a tvá přání budou pro planety rozkazem! „Ne, ne, milostivé nebe! Chci zpět!“ bránil se a prosil ze všech sil. Srdcem mu pronikla ostrá bolest a začal se bezvládně ve spirálách propadat: Zemřu, za tohle zaplatím…, blesklo mu ještě hlavou, než ztratil vědomí.

Procitl s pocitem času. Země. Neskutečně maličká pro jeho zůstávající vesmírné nazírání a neomezený fyzický rozměr. Řeky podobné stříbrným hádkům se blýskaly a města kolem nich připomínala rozpustile poházenou dětskou stavebnici. Přistál v Číně, prošel Asií, Evropou, Afrikou a z ní dlouhým skokem překonal Atlantický oceán, pak z Brazílie prozkoumal obě Ameriky a neopominul ani oba póly. Bez ustání procházel kontinenty křížem krážem. Pátral, slídil, ale všude nacházel opakovaně jen své čerstvé šlépěje a nikde jejich řady nezkřížila stopa alespoň nějakého živého tvora. Zoufal až ke zvířecímu vytí. Ano, opět a znovu hledal člověka.

Vyčerpán padl na kolena s hlavou zvrácenou k nebi. Ach, ta beznaděj! Nebe nebylo. Z černého závoje tmy ho oslepovalo slunce, jehož sálavé paprsky nyní pocítil na svém, již vlastním těle. V nesnesitelném žáru se plazil v písečných dunách a kdesi uvnitř plakal a zoufal: Zde by přece měl být Londýn! V dáli zahlédl podivné králičí nory. Ne, byly to šachty se žebříky dolů. Ocitl se po nich v tunelu metra.

Šum a ruch města. Lidské hlasy! Rozběhl se po kolejích za nimi. Na místě předpokládané stanice byly ulice plné restaurací, kaváren, barů. Všude nevázané pití, veselí, troubení aut, hřmot metra… nemýlil se – tohle je Londýn, ale pod zemí. Lidé bezstarostně poskakují, chechtají se, vládne zde úplně karnevalová nálada. Přitom je zřejmé, že všichni bydlí a přespávají na chodnících venku. Mají zde nábytek, postele, nádobí… všechny prostory jsou veřejné, žádné byty zde nejsou. Lidé si ho nevšímají, a i když ho lhostejně míjejí, připadá si mezi nimi jako nahý. Vůbec nevidí děti! Počáteční radost ustoupila podezření, zdali nejsou všichni blázni, ano blázni, kteří se radují, že přežili ostatní, že žijí.

Zklamán vyhledal boční, méně rušné uličky. V nich pak lidé na chodnících spí anebo opřeni o zeď strnule hledí před sebe a okolí nevnímají. Bere některé za ruku a ptá se, co se stalo, lépe řečeno, jak se to stalo. Vyhýbají se mu pohledem, nevědí a ať je nechá být na pokoji. Jiní se mu hned vytrhávají a mísí se v davu, nuceně a křečovitě se přidávají k jeho nesmyslnému křepčení… a tu se mu vybavuje obraz Jeneweinova Moru. Přesto ještě neodcházel. V nejbližším baru, ve kterém se ztráceli někteří z pouličního reje a rychle se opíjeli, zahlédl osamělou dívku v bílých šatech. Přistoupil k ní a bez váhání ji vyzval k odchodu. Na její krásné čisté oči však padl podivný stín, odvrátila se a odmítla. Odhodlaně začal hledat žebřík.

Z ústí díry vylezl v posledním okamžiku – zezadu se na něho valila rychle rostoucí pyramida, která pokryla všechny nory do města. V obavě, aby nebyl také zavalen, bezmyšlenkovitě vyběhl na její vnější schodiště a začal po něm stoupat. Ztrápen vším, co předtím poznal, pravděpodobnou smrt lidí zavalených pyramidou přijímal jako osudové pokračování celosvětové katastrofy, nemohoucí ani k pláči nad nimi, začal nenávidět sám sebe: Proč jsi sem vylezl? Čemu ještě věříš, jsi na řadě poslední. Bylo by štěstím zůstat s těmi lidmi dole! Nechtěl zemřít a mrtvým záviděl: kde že on to vlastně musí zajít jako pes, nepohřben!

Stavba měla tvar základu v jehlanu, ze kterého vyrůstal kužel a jeho vrchol nedohlédl, utápěl se v oslepujících paprscích slunce. Na zemi zaváté pouštním pískem se větvila kolem pyramidy síť vyschlých zavodňovacích kanálů. Zarazil se: Vždyť to je Asie! a sbíhal o překot po schodišti dolů. Rychle, rychle pryč, tohle je opuštěná Babylónská věž, obludná stará z kamene a na ní nová s tím kuželovitým vrcholem z nějakého kovu rádoby do nebe. Místo prokleté, zde vskutku zůstanou tvé kosti na schodech, na posměch…

Hluboký písek mu znemožnil útěk. Nezbylo než obcházet nekončící stěnu kamenných kvádrů, o které se, vyčerpán, musel opírat. Spáry mezi kameny se ostře zařezávaly do jeho stínu. Bolest z puchýřů chodidel spálených žhavým pískem se spojila s pálením neuhasitelné žízně v ústech. Konečně zahlédl roh. Neměl odvahu se za něj podívat, avšak co kdyby za ním nalezl stín, dočasnou záchranu před žhnoucím sluncem?

Zrcadlovitě rovná písková plocha se v dalekém obzoru sbíhala s čistou blankytnou modří oblohy (!) v bod, stejně jako malířsky dokonale zvládnutá perspektiva. A tento bod se začal přibližovat přímo k němu rychlostí vystřeleného šípu. Je to socha a roste, roste o desítky metrů a úměrně tomu se naopak věž zmenšuje, zmenšuje, až docela mizí v písku!… och, tak přece nejsou ještě ztraceni, s nevýslovnou úlevou pomyslel na Londýn. Ale ta socha… Mojžíš, Michelangelův Mojžíš! A již povstal z trůnu!! Pod jeho krokem země duní, v hlubinách puká, chvěje se a kymácí. Poutník třeští hrůzou. Písek má v uších, v nosu, v ústech – žere prach… Zemětřas ustal. Padl na něho chladný, jako vytasený meč, nesmlouvavý stín. Je pod palcem pravé nohy Zákona. Ne obrazně, ale skutečně: z celé postavy je schopen zahlédnout jen její palec, horu, která ho může každým okamžikem rozdrtit. Pozdvihl se v loktech a ze všech sil duše křičel: „Pane Bože smiluj se, Kriste smiluj se!“