Zaslepené vojská

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na

www.cooboo.sk

www.albatrosmedia.sk

Philip Reeve

Zaslepené vojská – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

PHILIP REEVE

Z angličtiny preložil Jozef Klinga

Text copyright © Philip Reeve, 2006

Cover illustration © Ian McQue, 2018

Cover illustration reproduced by permission of Scholastic Ltd

Translation © Jozef Klinga, 2020

ISBN v tlačenej verzii 978-80-566-1794-6

ISBN e-knihy 978-80-566-1847-9 (1. zverejnenie, 2020) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-566-1848-6 (1. zverejnenie, 2020) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-566-1846-2 (1. zverejnenie, 2020) (ePDF)

Pre Sarah

( ako vždy ),

pre Kirsty a   Holly

( samozrejme )

a   pre Sama , Toma a   Edwarda

( jedného dňa ).

Ach , láska. Zostaňme verní,

ty mne a ja tebe ! Veď svet náš , zdá sa ,

nám pri nohách leží sťa snová spása ,

taký mnohoraký , taký nový , taký   nádherný ,

a   pritom nepozná radosť , lásku ani lúč slnečný ,

ani istotu , ani pokoj , ani liek , čo bolesť mierni ,

a   my dvaja tu stojíme ako na potemnelej pláni

zmietaní zmäteným nárekom boja a   bezmoci ,

tam, kde sa zaslepené vojská kántria za noci.

Matthew Arnold, Doverská pláž

1

TIGRIE KOMÁRE NAD ZAGWOU

Theo putoval už od východu slnka. Najprv po strmých cestách, chodníkoch a cestičkách, ktoré vyšliapali ovce, potom po horských svahoch pokrytých posúvajúcimi sa kameňmi a nakoniec sa vyštveral na holú stráň, kde sa pridŕžal puklín a dier medzi modrými tieňmi. Keď vyliezol na vrchol hory, slnko už mal vysoko nad hlavou. Doprial si prestávku, aby lapil dych a napil sa vody. Vôkol neho sa chveli pohoria za závojmi teplého vzduchu, ktorý sálal z rozpálených skál.

Opatrne sa posúval centimeter po centimetri až k úzkemu výčnelku, ktorý vytŕčal z vrcholu hory. Vľavo aj vpravo sa rútili holé útesy tisíce metrov do mora špicatých skál, stromov a rozpenených bielych potokov. Zo skaly sa uvoľnil jeden kameň a padal – nekonečne dlho, akoby nikdy nemal dopadnúť. V diaľke pred sebou Theo nevidel nič, iba holé nebo. Vystrel sa, zhlboka sa nadýchol, prebehol pár posledných metrov skaly a vrhol sa z okraja.

Padal a padal, rútil sa dolu, okolo sa mihali hory a nebo a opäť hory a nebo. Ozvena jeho prvého výkriku sa odrážala v tichu a potom už nepočul nič okrem svojho rozbúšeného srdca a svišťania vetra okolo uší. Vietor si ho prehadzoval ako loptičku na dlani, a keď sa Theo vynoril z tieňa útesu v slnečnom svetle, zazrel pod sebou – ďaleko pod sebou – svoj domov, statické mesto Zagwa. Odtiaľto zhora vyzerali medené kupoly a pomaľované steny domov ako hračky. Vzducholode, ktoré vyletovali a vracali sa do prístaviska, vyzerali ako okvetné lupene unášané vetrom a rieka pod nimi sa kľukatila hlboko na dne rokliny ako strieborná stuha.

Theo láskyplne nasával pohľady, dokým ich nezakryl horský masív. Bývali časy, keď veril, že do Zagwy sa už nikdy nevráti. Vo vojenskom tábore Zelenej búrky mu vštepovali, že láska k domovu a rodine je luxus, aký si mladý vojak nesmie dovoliť – niečo, na čo musí zabudnúť, ak chce zohrať svoju rolu vo vojne o svet, ktorý sa má opäť zazelenať. Neskôr, v zajatí otrokára na palube plťového letoviska Brighton, opäť sníval o domove. Nemyslel si však, že by ho jeho rodina po návrate privítala s otvorenou náručou. Predsa len, boli to staromódni antimobilisti, a keď zatvoril oči, živo si predstavoval, ako mu na prahu domova vyčítajú, že je navždy vyvrheľom, lebo sa pridal k Zelenej búrke a zradil všetko, čo je jeho rodine sväté. A napriek tomu všetkému bol teraz tu, vysoko nad africkými kopcami a údoliami. Spomienky na mesiace prežité na severe sa mu teraz zdali neskutočné, akoby patrili niekomu inému.

Kým padal, napadlo mu, že za všetko vďačí Wren. Wren, tomu nezvyčajnému, odvážnemu dievčaťu so zmyslom pre humor, ktoré spoznal v Brightone medzi otrokmi spoločného pána. „Vráť sa k mame a otcovi,“ radila mu, keď spolu ušli. „Stále ťa ľúbia a privítajú ťa s otvorenou náručou, na to dám krk.“ A mala pravdu.

Naľavo od Thea preletel vyľakaný vták a pripomenul mu, že sa nachádza vo vzduchu nad morom nepriateľsky vyzerajúcich skál a závratnou rýchlosťou sa rúti k ich ostrým špičkám. Potiahol za motúz a roztiahol veľkého šarkana, ktorého mal pripevneného remeňmi k chrbtu. Víťazoslávne zvýskol, keď sa vzduch zaprel do plachty, šarkan sa mykol nahor a Theov rýchly pád sa lusknutím prsta premenil na ladné plachtenie. Rev vetra zamrel a nahradili ho jemnejšie zvuky: šepot širokých panelov hodvábu pieskovej farby, vŕzganie povrazov a bambusovej výstuže.

Keď bol Theo mladší, často chodieval so svojím šarkanom sem hore a smelo pokúšal osud na vzdušných prúdoch a termikách. Robilo to veľa Zagwančanov. Odkedy sa pred pol rokom vrátil zo severu, so závisťou v očiach občas sledoval farebné siluety nad mestom na pozadí hôr, ale neodvažoval sa k nim pridať. Mal pocit, že sa na severe veľmi zmenil. Cítil sa starší než jeho rovesníci, a napriek tomu sa ich hanbil. Hanbil sa za všetko, čím bol mimo domova: pilotom dvojnažky, zajatcom a otrokom. Lenže dnes ráno boli všetci oblační jazdci v citadele, aby sa na vlastné oči pozreli na cudzincov. A keďže Theo vedel, že bude mať celé nebo nad mestom len pre seba, vyskočil z postele s nesmiernou túžbou konečne si zalietať.

Plachtil vo vetre sťa sokol a sledoval, ako sa jeho tieň kĺže po slnkom zaliatych oporných pilieroch hory. Skutočné sokoly, ktoré leteli pod ním, si ho všimli, až keď popri nich presvišťal, a s prekvapeným a pobúreným škrekotom sa pratali z cesty tomuto štíhlemu mladému černochovi s čudnými tuhými krídlami, ktorý sa im votrel do ich živla.

Theo zakrúžil a želal si, aby ho Wren videla. Lenže Wren bola veľmi ďaleko, cestovala v otcovej vzducholodi po Vtáčích cestách. Po tom, ako utiekli zo Siedmeho neba, poletujúceho paláca primátora Brightonu, a pristáli na palube mobilného mesta Kom Ombo, pomohla Wren Theovi nalodiť sa na nákladnú vzducholoď. Kým sa vzducholoď v prístavisku pripravovala na odlet, rozlúčili sa a Theo ju pobozkal. A hoci Theo už predtým bozkával iné dievčatá – a niektoré boli oveľa krajšie než Wren –, tento bozk mu utkvel v pamäti. Spomienka naň sa mu nečakane vracala vo chvíľach ako táto. Keď ju pobozkal, vytratil sa z nej všetok smiech, sarkazmus a irónia. Zvážnela, roztriasla sa a stíchla, akoby sa z celej sily započúvala do niečoho, čo malo jeho ušiam zostať skryté. V tej chvíli jej chcel vyznať lásku a navrhnúť jej, aby odletela s ním – lenže Wren si robila veľké starosti o svojho otca, ktorý trpel akýmisi záchvatmi, a strašne sa hnevala na svoju matku, ktorá oboch opustila a spadla aj so Siedmym nebom do púšte, takže Theo mal pocit, že sa to jednoducho nehodí. V poslednej spomienke na Wren si vybavoval, ako sa obzrela, keď sa jeho vzducholoď vzniesla k nebu, ako mu máva a scvrkáva sa, až mu úplne zmizla z očí.

Pol roka! Prešlo už pol roka… Bol najvyšší čas, aby na ňu prestal myslieť.

A tak na chvíľu nemyslel vôbec na nič, len sa kĺzal so šarkanom a plachtil na samopašnom vetre, poletoval západne od hory nad Zagwou – zelenej hory, nad ktorou prúdili dlhé hmlové hady z klenby oblačného lesa.

Pol roka. Svet sa za ten krátky čas stihol veľmi zmeniť. Náhle, roztrasené zmeny, ako uvoľnenie nahromadeného tlaku pod tektonickými doskami, ktoré sa celé roky vojny medzi Zelenou búrkou a mobilistami posúvali a treli o seba. Stopárka Fangová tam už nebola, to bola najdôležitejšia zmena. V Nefritovej pagode teraz sedel nový vodca. Generál Naga, ktorý mal povesť krutého muža. Jeho prvým činom na pozícii vodcu bolo zatlačenie Traktionstadtgesellschaftu, zoskupenia germánskych obrnených mobilných miest, až k Hrdzavej mokrine a roztrieštenie slovanských miest, ktoré celé roky ohlodávali severnú hranicu územia Búrky. Lenže potom, na počudovanie celého sveta, odvolal generál svoju vzdušnú flotilu a vyhlásil dočasné prímerie. Z krajín Zelenej búrky sa začali ozývať hlasy o tom, že generál udelil amnestie politickým väzňom a zrušil hneď niekoľko prísnych zákonov svojich predchodcov. Dokonca sa povrávalo, že Naga hodlá úplne rozpustiť Búrku a vzkriesiť bývalú Antimobilistickú ligu. A teraz vyslal do Zagwy delegáciu, ktorá mala viesť mierové rozhovory s kráľovnou a radcami – delegáciu na čele so svojou manželkou, Lady Nagou.

Práve kvôli návšteve delegácie v Zagwe vyliezol Theo pred svitaním z postele a aj so svojím starým šarkanom sa vyšplhal na vysoké končiare nad mestom. Rozhovory sa mali začať práve dnes a jeho otec s mamou aj sestrami už odišli do citadely, aby skúsili aspoň letmo zazrieť cudzincov. Zmocnilo sa ich vzrušenie a nádej. Zagwa sa odštiepila od Antimobilistickej ligy, keď sa moci chopila Zelená búrka, lebo jej kráľovnú pobúrila doktrína totálnej vojny a vojská oživených mŕtvol. Ale teraz (ako sa dopočul Theov otec) navrhuje generál Naga uzatvoriť formálny mier s barbarskými mestami a dokonca sa zdalo, že je pripravený rozobrať Stopárov Zelenej búrky. Keby to naozaj urobil, Zagwa a ostatné africké statické mestá by sa možno opäť pridali k obrane zelených plôch sveta. Theov otec neochvejne trval na tom, aby sa jeho žena i deti zúčastnili tejto udalosti, ktorá sa nepochybne zapíše do dejín, a pravdupovediac chcel na vlastné oči zazrieť Lady Nagu, o ktorej sa preslýchalo, že je mladučká a krásna ako obrázok.

Lenže Theo už videl dosť, aby vedel, čoho je Zelená búrka schopná, a neveril žiadnemu zo slov, ktoré z úst vypustil Naga či jeho vyslanci. Preto si poletoval nad mestom a plachtil vzduchom zaliaty zlatým africkým slnkom, kým sa celá jeho rodina nahrnula do záhrad okolo citadely, a myslel na Wren.

A potom pod sebou zaregistroval pohyb tam, kde by sa nič hýbať nemalo – nič okrem vtákov –, a to, čo uvidel, bolo na vtákov priveľké. Siluety sa vynárali z bielej hmly nad lesom oblakov. Dve drobné vzducholode s gondolami pomaľovanými žltými a čiernymi pruhmi, takže zhora vyzerali ako čmeliaky. Ich malé gondoly a aerodynamické kryty motorov Theo okamžite spoznal, keďže sa počas výcviku v Zelenej búrke musel naučiť naspamäť modely a nátery všetkých nepriateľských vzducholodí. Boli to cosgrovské tigrie komáre, ktoré využívali mestá Traktionstadtgesellschaftu ako bojové bombardéry.

Čo však robia tu? Theo jakživ nepočul, že by Traktionstadty vysielali vzducholode do Afriky a už tobôž nie tak ďaleko na juh, kde ležala Zagwa.

Vtom pochopil: Prilákali ich klebety. Rakety, ktoré sa v držiakoch pod gondolami zablysli ako vytasené čepele dýk, sa zakrátko znesú na kupolu citadely, v ktorej sa nachádza Nagova manželka. Kde sa nachádza i kráľovná Zagwy. Kde je aj Theova rodina.

Musí ich zastaviť.

Zvláštne, s akým pokojom sa mu tieto myšlienky preháňali hlavou. Ešte pred chvíľou si vychutnával ticho, kúpal sa v hrejivých slnečných lúčoch, nasával do pľúc svieži horský vzduch, a teraz pravdepodobne zomrie – i tak sa mu všetko zdalo prirodzené, akoby to patrilo k dnešnému ránu rovnako ako vietor a slnko. Naklonil jeden roh šarkana a klesol k druhému tigriemu komárovi. Piloti si ho zatiaľ nevšimli. Tigrie komáre boli dvojpilotné stroje a Theo pochyboval, že by sa obaja piloti mali na pozore pred hrozbou zhora. Šarkan ho niesol čoraz bližšie, až nakoniec videl, ako sa z krytu motora odlupuje náter. Veľké kormidlovacie lopatky zdobil symbol Traktionstadtgesellschaftu: zaťatá päsť v oceľovej rukavici, ktorá trčí z ozubeného kolesa. Theo sa pristihol pri tom, ako takmer obdivuje drzosť týchto pilotov, ktorí vo svojich nezameniteľných a nezamaskovaných vzducholodiach zaleteli tak hlboko do územia antimobilistov.

Zaklonil horný roh šarkana a zostal visieť vo vzduchu, presne ako sa to naučil v detstve, keď so svojimi spolužiakmi plachtil na termikách nad jazerom Liemba. Tentoraz však nepristál na pokojnej vodnej hladine, ale na tvrdom, oblom plášti vzducholode. Zdalo sa mu, že dopadol príliš hlučne, ale povedal si, že piloti v gondole cez rev veľkých motorov aj tak nič nepočujú. Vymanil sa z popruhov svojho šarkana a pokúsil sa ho zastrčiť pod laná napnuté na povrchu plášťa, ale vietor sa zaprel do jedného rohu a Theo ho musel pustiť, aby ho šarkan nestrhol so sebou. Zubami-nechtami sa držal lán a bezmocne sledoval, ako mu poryv vetra odniesol šarkana z kormy.

Theo prišiel o svoju jedinú únikovú cestu, ale kým by nad tým stihol dlhšie rozmýšľať, otvoril sa vedľa neho prielez, vynorila sa z neho hlava v koženej helme a vytreštila na mládenca oči za dymovými sklami leteckých okuliarov. Theo sa vrhol dopredu, schmatol pilota a obaja spadli cez otvor, kotúľali sa po krátkych schodoch a nakoniec tvrdo dopadli na kovový mostík medzi dvoma plynovými komorami vzducholode. Theo sa pozviechal, ale pilot zostal nehybne ležať v bezvedomí. Nebol to muž, ale žena, a Theo ju podľa výzoru odhadoval na Thajčanku či Laosanku. Theo jakživ nepočul, že by ľudia z východu bojovali za Traktionstadty. A napriek tomu pred ním teraz jedna z nich leží v jednej z ich vzducholodí, odetá v ich nezameniteľnej uniforme a jej spoločník navádza raketami vyzbrojený stroj priamo k Zagwe.

Bola to záhada, ale Theo nemal čas lúštiť ju. Zapchal letkyni ústa svojou šatkou, strhol jej z opaska nôž a odrezal siahu lana zo siete okolo plynových vakov, ktorým jej pripútal zápästia k zábradliu kovového mostíka. Kým súkal posledný uzol, prebrala sa, začala sa vrtieť a prebodla ho pohľadom spoza puknutých sklíčok okuliarov.

Nechal ju zvíjať sa na zemi a ponáhľal sa po mostíku k rebríku. Zliezol po ňom do tieňa plynových vakov. Rev motorov okolo neho burácal a vytesnil všetky tlmené nadávky, čo sa ozývali zhora. Keď zoskočil do gondoly, oslepilo ho ostré svetlo spoza okien. Zažmurkal a uvidel pilota, ktorý stál pri palubnej doske chrbtom k Theovi.

„Čo to bolo?“ spýtal sa muž v aersperante. (Aersperanto? Bol to síce spoločný jazyk používaný v oblakoch, ale Theo si myslel, že v Traktionstadtoch sa hovorí po nemecky…)

„Vták?“ spýtal sa pilot, urobil niečo na palubnej doske a otočil sa. Ďalšia tvár z východu. Theo ho pritlačil k bočnej stene a priložil mu na krk nôž.

Vonku sa spoza horského výbežku vynorilo kráľovské mesto. Posádka tigrieho komára letiaceho popredu, ktorá netušila, čo sa deje na palube jej sesterskej vzducholode, naklonila kormidlovacie lopatky a začala krúžiť k citadele.

Theo vtlačil pilota do kresla a načiahol sa za gombíkmi a páčkami na vysielačke. Bola navlas rovnaká ako prístroj, ktorý používal na palube dvojnažky, keď slúžil v Zelenej búrke. Zreval do mikrofónu: „Zagwa! Zagwa! Útočia na vás dve vzducholode!“ Vzápätí chvatne dodal: „Som v tej zadnej!“ lebo k oblohe vyleteli strely protileteckej obrany, vybuchovali všade vôkol neho a šrapnely rachotili po trupe obrnenej gondoly a pršali na okenné sklá.

Pilot využil príležitosť a skúsil sa brániť – vyskočil z kresla a vrazil Theovi hlavou do brucha ako nasrdený býk. Theovi vypadol mikrofón z ruky a pilot mu vytrhol nôž. Vzápätí vytryskla krv, Theo sklopil zrak a zistil, že patrí jemu. Pilot ho opäť bodol a mládenec zreval od strachu a bolesti. Pokúsil sa vyraziť pilotovi čepeľ. Civel na zúrivú, zvraštenú tvár svojho protivníka a ani si nevšimol, že vzducholoď, ktorá letela popredu, zmizla v červeno-žltých ohnivých jazykoch. Tlaková vlna ho zastihla nepripraveného, roztrieštila všetky okná gondoly naraz. Trosky vrážali do trupu a roztriasli celú vzducholoď. Odtrhnutá čepeľ vrtule prešla gondolou ako horúci nôž maslom. Pilota vytrhol podtlak z obrovskej trhliny na mieste, kde bola ešte pred chvíľou bočná stena, a Theo si všimol iba jeho vytreštené oči, ktoré tomu nemohli uveriť.

Theo sa dotackal k vysielačke a schmatol rozhojdaný mikrofón na kábli. Netušil, či ešte funguje, ale aj tak doňho reval, až kým sa mu hlava nezatočila od vyčerpania, strachu a straty krvi. Posledné, čo počul, kým sa zviezol na dlážku, boli hlasy, čo mu oznamovali, že pomoc už je na ceste. Z citadely stúpali dva stĺpy dymu. Nad nimi sa zagwanské letecké jednotky šplhali k zlatému nebu ako modré vážky.

2

SRDCOVÉ ZÁLEŽITOSTI

Wren Natsworthyová

VZDL Jenny Haniverová

Peripatéciapolis

24 . apríl 1026 M . E .

Milý Theo,

dúfam, že Ťa život v   Zagwe neubíja . Ak áno , hádam Ti deň spestria tieto riadky . Napadlo mi , že si sadnem a   napíšem Ti list , ako sa patrí , aby som Ti porozprávala , čo porábam . Ani sa mi nechce veriť , že už je to tak dávno … Akoby to bolo len včera  – Brighton , Siedme nebo , mama…

Krátko po Tvojom odchode do Zagwy od nás odišiel aj profesor Pennyroyal . Má priateľov na palube ďalších miest a   zostane u   niektorých z   nich  – či skôr ich bude vyciciavať ako kliešť , lebo z   vraku Siedmeho neba si nič nezobral , iba oblečenie , ale to bolo príliš extravagantné na to , aby zaň niečo dostal na tržnici v   Kom Ombe . Takmer mi ho bolo ľúto . Napokon , pomohol nám dostať sa až do Kom Omba a   potom tamojším lekárom pílil uši , dokým sa nakoniec nepostarali o   ocka zadarmo . Myslím si však , že bude v   poriadku ( Pennyroyal , nie ocko ). Prezradil mi , že chystá novú knihu , tentoraz o   boji v   Brightone a   nad ním . Sľúbil mi , že si nebude vymýšľať , najmä o   Tebe a   o   mne , no podľa mňa ide len o   ďalší z   jeho sľubov , čo mu vyfučia z   hlavy , len čo si sadne k   písaciemu stroju .

Aj ocko je v   poriadku . Lekári v   Kom Ombe mu predpísali akési zelené tabletky , ktoré mu zmierňujú bolesť , a   od tej príšernej noci v   Siedmom nebi nemal ani jeden záchvat . Tak nejako sa mi ale zdá strašne starý a   strašne smutný . Kvôli mame , ako inak . Fakticky ju ľúbil aj napriek jej povahe . Keď je bez nej a   ani len nevie , či je živá alebo mŕtva , nesmierne sa znepokojuje , hoci sa snaží byť statočný .

Dúfala som , že len čo sa bude cítiť lepšie , bude ma chcieť odviesť rovno domov do Anchoraga vo Vinlande , ale ani to nespomenul . A   tak cestujeme po Vtáčích cestách , už sme videli pekný kus sveta a   sem -tam obchodujeme  – väčšinou so starožitnosťami a   Startechom , ale sú to samé neškodné veci , nie ako tá hnusná Plechová kniha ! Darí sa nám celkom dobre , dosť na to , aby sme našej Jenny dali novučičký náter a   zaplatili generálnu údržbu jej motorov . Premenovali sme ju späť na Jenny Haniverovú , lebo tak sa volala , kým ju profesor Pennyroyal pred rokmi šlohol mame a   ockovi . Najprv sme sa báli , či si tým nepodkúrime pod zadkom , ale podľa mňa si už nikto nepamätá , že presne tak sa volala stará vzducholoď Stopárky Fangovej , a   keby aj , tak to majú v   paži .

Už si počul o   prímerí ? ( Vždy som si vravela , že generál Naga je správny chlap . Keď nás zajala Búrka v   Siedmom nebi , jeho vojaci do mňa chceli štuchať puškami , ale Naga ich zahriakol . Je fajn vedieť , že nový vodca Búrky zaujal pevné stanovisko k   takémuto podpichovaniu .) Ale k   veci  – všetci sa tešia z   prímeria a   dúfajú , že vojna sa skončila . A   ja   tiež .

Na život vzdušnej obchodníčky si zvykám celkom ľahko . Keby si ma videl , povedal by si si , že som sa zmenila na nepoznanie . Dala som si ostrihať vlasy podľa najnovšej módy , trošku nakrivo , aby sa mi vlasy končili pod bradou na jednej strane , ale už nad uchom na druhej . Nechcem znieť márnivo , ale vyzerám neskutočne svetaznalo , hoci občas mám pocit , akoby som stála na naklonenej rovine . Mám aj nové čižmy , nad kolená , a   kožený kabát  – nie taký ten dlhý , aký nosí ocko a   ostatní letci zo starej školy , ale halenu lemovanú červeným hodvábom a   zašpicatenými dolnými okrajmi , ktorým sa hovorí chlopne či klapne , či tak nejako . A   práve teraz sedím v   kaviarni za leteckým prístavom tu v   Peripatéciapolise a   až do špiku kostí si pripadám ako pravá letkyňa a   užívam si , že som na palube mesta . Nikdy som si nevedela poriadne predstaviť , ako to vyzerá v   ostatných mestách , lebo som vyrastala v   ospalom starom Anchoragi , no teraz , keď trávim polovicu času na ich palubách , zisťujem , že som sa do mobilných miest zaľúbila  – do ľudí v   nich , do zhonu , do toho , ako sa im od motorov chvejú chodníky , akoby celý Peripatéciapolis bolo jedno veľké , živé zviera .

Čakám na ocka , ktorý sa vyviezol výťahom na jedno z   horných poschodí , aby zistil , či tunajšie lekárne nemajú na sklade lepšie tabletky než tie , čo mu predpísali v   Kom Ombe . ( Pravdaže nikam ísť nechcel , ale nakoniec sa mi ho predsa len podarilo prehovoriť . Som dobrá , čo ?) A   ako si tu tak sedím , spomenula som si na teba, ako takmer každý deň, a povedala som si…

Toto je nanič, rozhodla sa Wren. Pokrkvala hárok papiera a odhodila ho do neďalekého odpadkového koša. Už sa stihla naučiť triafať. Theovi už napísala dvadsať listov, no ani jeden mu zatiaľ neposlala. Na Vianoce mu poslala pohľadnicu, lebo hoci nebol Theo nijako mimoriadne nábožensky založený, predsa len žil v kresťanskom meste a pravdepodobne oslavoval s jeho obyvateľmi všetky zvláštne staré sviatky a vyznával domáce tradície. Ibaže okrem prostého Veselé Vianoce a Šťastný nový rok a zopár riadkov o tom, ako sa jej vodí a ako sa má ocko, mu nenapísala už nič.

Problém bol v tom, že Theo na ňu určite už dávno zabudol. A aj keby si na ňu spomenul, stopercentne by ho nezaujímal jej šatník či frizúra. A to, ako sa rozplýva nad mestským životom, by ho skôr vyviedlo z miery, lebo bol zarytý antimobilista.

Lenže Wren naňho nevedela zabudnúť. Nemohla. Na jeho statočnosť v Siedmom nebi. Ani na bozk na rozlúčku v prístavisku v Kom Ombe, keď sa im pery dotkli medzi všetkou tou takelážou zafúľanou od oleja, horami motorových spojok, hundrajúcimi robotníkmi v prístavisku a vrčiacimi motormi. Bol to Wrenin prvý bozk v živote. Vlastne nevedela, ako na to – nebola si istá, kam má dať nos, a keď do seba narazili zubami, príšerne sa zľakla, že všetko robí zle. Theo sa len zasmial a povedal, že bozkávanie je naozaj komická záležitosť, a Wren odvetila, že s trochou cviku to hádam bude mať zakrátko v malíčku, lenže vtom už kapitán Theovej vzducholode zakričal: „Všetci na palubu!“ a začal uvoľňovať kotevné svorky svojho plavidla a už nezostal čas…

Odvtedy prešlo šesť mesiacov. Theo jej raz napísal a jeho list sa k Wren dostal v januári v jednom ošarpanom karavanseraile nad Tannhäuserovými horami. Písal jej, že sa živý a zdravý vrátil domov a rodina ho privítala s otvorenou náručou sťa „márnotratného syna“ (čo bolo podľa všetkého niečo kresťanské). Wren sa však nikdy nedopracovala k tomu, aby mu odpísala.

„Čert aby to vzal!“ zahrešila a objednala si ďalšiu kávu.

Tom Natsworthy, Wrenin otec, už niekoľkokrát hľadel smrti do očí a zažil veľa situácií, pri ktorých človeku vstávajú chlpy dupkom, ale ešte nikdy sa ho nezmocnil taký strach, ako práve teraz.

Ležal od pása hore nahý na studenom oceľovom stole v ambulancii kardiológa na druhom poschodí Peripatéciapolisu. Nad ním otáčal prístroj s niekoľkými ramenami hlavou na hydraulickom krku zľava-doprava a vyšetroval ho so zamysleným výrazom. Tom si bol celkom istý, že zelené svetielka za šošovkami na pohyblivej hlave pochádzajú z tela Stopára. Domnieval sa, že dnes už nie je ťažké zohnať stopárske súčiastky. V skutočnosti by sa mal tešiť, že celé tie dlhé roky vojny priniesli aj niečo dobré, napríklad nové lekárske postupy či diagnostické prístroje ako tento nad ním. Keď sa však hlava z matnej ocele sklonila k jeho hrudníku a Tom začul, ako za žiariacimi očami cvaká a bzučí zložitý aparát, automaticky si spomenul na starého Stopára Krutohlava, ktorý jeho i Hester krátko pred skazou Londýna naháňal krížom-krážom po Vonkajšom kraji.

Keď bolo po všetkom a doktor Černovič svoj prístroj vypol a vyšiel spoza olovom pokrytej kabíny, nemohol Tomovi povedať nič, čo by jeho pacient už netušil. Následkom guľky, ktorou ho pred mnohými rokmi zranil Pennyroyal na palube Anchoraga, mu zoslablo srdce. Jeho stav sa bude ustavične zhoršovať a raz ho zabije. Vraj mu zostáva rok-dva, možno päť, ale viac nie.

Lekár zvraštil pery, pokrútil hlavou a poradil Tomovi, aby si dopriaval viac pokoja, ale Tom sa len zasmial. Ako sa vo vzdušnom obchodovaní dá niečo riešiť s väčším pokojom? Možno, keby sa vrátil domov do Anchoraga vo Vinlande, ale po tom, čo sa dozvedel o Hester, sa tam už nikdy nemohol ukázať. Tom bol síce nevinný, lebo on polárne mesto Lovcom z Archangeľska nezapredal a ani nevraždil nepriateľov v jeho uliciach hlava-nehlava, ale hanbil sa za svoju ženu a pripadal si ako hlupák, že žil tak dlho po jej boku a nikdy neprekukol jej lži.

Odhliadnuc od toho všetkého by mu Wren nikdy neodpustila, keby s ňou teraz odletel domov. Túžila po dobrodružstve presne ako on v jej veku. Vychutnávala si život na Vtáčích cestách plnými dúškami a prejavovala letecké nadanie. Raz sa z nej určite stane skvelá letkyňa. Rozhodol sa, že zostane po jej boku a bude sa ďalej venovať obchodovaniu, aby ju oboznámil so všetkými radosťami i strasťami vzduchoplaveckého života a aby urobil všetko, čo mohol, aby ju uchránil pred ťažkosťami. A keď si poňho nakoniec príde Bohyňa smrti, aby ho odviedla do Ríše tieňov, odkáže svojej dcére Jenny Haniverovú a Wren sa bude sama môcť rozhodnúť, či chce žiť v pokoji Vinlandu alebo poletovať slobodne ako vták nad oblakmi. Najnovšie správy z východu zneli sľubne. Keď prímerie vydrží, budú mať už čoskoro príležitostí na nové obchody neúrekom.

Ešte za sebou ani nezatvoril dvere čakárne v ambulancii doktora Černoviča a Tom sa už cítil výrazne lepšie. Tu vonku, pod podvečerným nebom, sa mu zdalo nemysliteľné, že by mal zomrieť. Mesto sa jemne hojdalo, keď sa valilo pozdĺž skalnatého západného pobrežia Veľkého loviska a cestovalo na sever. Vonku na morských vlnách, ktoré sa ligotali vo svetle zapadajúceho slnka, rachotila v rovnakej výške mobilná rybárska osada pod mračnom čajok. Tom sa chvíľu opieral o zábradlie a kochal sa výhľadom. Potom sa zviezol výťahom na dolné poschodie, kráčal tržnicou za leteckým prístavom a spomínal na svoju prvú návštevu Peripatéciapolisu spred dvadsiatich rokov v spoločnosti Hester a Anny Fangovej. V jednom z týchto stánkov kúpil Hester červenú šatku, aby si zjazvenú tvár nemusela ustavične zakrývať zdvihnutou rukou…

Nechcel však myslieť na Hester. Vždy, keď sa mu k nej zatúlali myšlienky, spomenul si mimovoľne na to, ako sa ich cesty rozišli. Spomenul si na to, čo urobila, a tak ho to podráždilo, že sa mu rozbúšilo srdce a pichlo ho pri ňom. Už si viac nemohol dovoliť vracať sa v myšlienkach k Hester.

Zabočil k leteckému prístavu a premýšľal, čo povedať Wren o návšteve lekára. („Nehrozí mi nijaké nebezpečenstvo. Nemusia ma operovať.“) Keď kráčal okolo Pondičeryho aukčného domu, kde dražili Startech, zastal, aby dovolil prejsť niekoľkým obchodníkom, čo sa vyvalili z aukčných siení. Jedna z tvárí sa mu však zdala povedomá – patrila prekrásnej žene zhruba v jeho veku. Očividne sa jej na dražbe zadarilo, lebo si niesla veľký a ťažký balík. Toma si nevšimla, a keď pokračoval v chôdzi, dumal, ako sa asi volá a kde len ju už videl. Žeby Klaudia? Nie. Aha, Clytia! Bola to ona. Clytia Pottsová.

Prudko zastal, zvrtol sa na päte a neveril vlastným očiam. Vylúčené, aby to bola naozaj Clytia. Chodila predsa o ročník vyššie, keď boli obaja učňami v Cechu historikov pred zánikom Londýna. Ako všetci ostatní na palube veľkomesta, aj ona zomrela počas výbuchu Medúzy. Jednoducho sa nemohla prechádzať ulicami Peripatéciapolisu. Tom si bol istý, že ho vlastná pamäť ťahá za nos.

Lenže vyzerala, akoby Clytii z oka vypadla!

Vrátil sa o niekoľko krokov. Žena sa náhlila po schodoch na poschodie, kde stáli ukotvené vzducholode. „Clytia!“ zavolal Tom a žena k nemu otočila hlavu. A naozaj, bola to ona, tým si bol hneď istý, a zasmial sa od radosti a prekvapenia. Zavolal na ňu znova: „Clytia! To som ja! Tom Natsworthy!“

Prešla okolo neho skupinka kupcov a zaclonila mu výhľad. Keď sa konečne rozpŕchli, Clytia sa mu stratila z očí. Utekal k schodom a nevšímal si varovné pichanie pri srdci. Horúčkovito rozmýšľal, ako mohla Clytia prežiť výbuch Medúzy. Žeby sa práve vtedy nenachádzala v meste? Už počul o hŕstke Londýnčanov, ktorí pred katastrofou utiekli, ale všetci boli členovia Cechu obchodníkov, ktorí sa v čase výbuchu nachádzali ďaleko na palubách iných miest. V Hrade hrdlorezov zasa Tomovi a Hester skrížil cestu odporný doktor Pobehay z londýnskeho Cechu inžinierov, ale ten zasa pracoval v Bruchu, keď Medúza zničila Tomovo rodné mesto…

Prekliesnil si cestu hustým davom ľudí pred schodmi a hore zbadal Clytiu utekať pomedzi kotviská dlhodobých návštevníkov. Po tom, ako na ňu zakričal, sa jej veru nečudoval. Pravdepodobne ho z diaľky ani nespoznala a považovala ho za nejakého úchyláka alebo za konkurenčného dražiteľa, ktorý sa zlostil, že ho preplatila. Hnal sa za ňou, aby jej nedorozumenie vysvetlil, a videl ju chvatne vybehnúť po ďalších schodoch ku kotvisku sedem, kde čupela malá, aerodynamická vzducholoď. Na začiatku schodiska zastal, aby si prečítal, čo je napísané kriedou na tabuľke pod kotviskom. Loď sa volala Archaeopteryx, bola zaregistrovaná v slávnom Prístave a pilotovala ju slečna Cruwysa Morchardová. Potom sa upokojil a vyšiel za ňou po schodoch bez kriku a akéhokoľvek ďalšieho prejavu, čo by dámu mohol vyľakať. Ako vyučená historička nemala Clytia Pottsová prirodzene najmenšie ťažkosti nájsť si vzducholoď obchodujúcu so Startechom. Kapitánka Morchardová ju určite zamestnala ako asistentku nákupu, ktorá sa vyzná vo svojom odbore, a z toho dôvodu sa Clytia nachádzala v aukčnom dome.

Len čo vyšiel po schodoch, na chvíľku zastal, aby sa vydýchal. Srdce mu tĺklo ako splašené. Nad ním sa v súmračnom svetle dvíhala Archaeopteryx. Bola pomaľovaná pásmi maskovacej farby: gondolu, spodnú stranu trupu a kryty motorov mala modré ako nebo, horné strany zasa pokryté mätúcimi zeleno-hnedo-sivými geometrickými vzorcami. Na začiatku nástupného mostíka čakali dvaja členovia posádky v slabom kruhu svetla z prielezu. Pôsobili neohrabane a boli odetí v špinavých handrách ako odpadkári z Vonkajšieho kraja. Keď k nim Clytia podišla, začul Tom hromový hlas jedného z nich: „Podarilo sa ti ju získať?“

„Mám ju,“ potvrdila Clytia a mykla bradou na balík, ktorý niesla. Druhý muž predstúpil, aby jej pomohol s bremenom, a vtom si všimol Toma za ňou. Clytia podľa všetkého uvidela prekvapenie na chlapovej tvári a otočila sa.

„Clytia?“ prihovoril sa jej Tom. „Som to ja, Tom Natsworthy. Učeň tretieho stupňa, z Cechu historikov. Z Londýna. Asi ma nespoznávaš. Už to bude… ani neviem… dobrých dvadsať rokov! Stavím sa, že si si až doteraz myslela, že som mŕtvy…“

V prvej chvíli si bol istý, že ho spoznáva veľmi dobre a poteší sa, že ho vidí, ale vzápätí sa jej výraz zmenil. Cúvla pred ním o krok a obzrela sa na chlapov na mostíku. Jeden z nich, urastený chlapisko samá ruka, samá noha s vyholenou hlavou – položil ruku na rukoväť svojho meča a Tom počul, ako sa Clytie pýta: „Obťažuje vás ten čudák, slečna Morchardová?“

„To je v poriadku, Lurpak,“ odpovedala Clytia a naznačila mu, aby zostal stáť na mieste. Opäť sa priblížila k Tomovi a priateľským tónom sa mu prihovorila: „Je mi ľúto, pane. Obávam sa, že ste si ma s niekým pomýlili. Volám sa Cruwysa Morchardová a velím posádke tejto vzducholode. Nikoho z Londýna nepoznám.“

„Ale…“ začal Tom. Cítil sa trápne a zostal zmätený, keď si prezeral jej tvár. Dal by na to krk, že pred ním stojí Clytia Pottsová. Síce trošku pribrala, rovnako ako aj on, a v jej kedysi tmavých vlasoch sa teraz leskli strieborné pramene, akoby ich mala popretkávané pavučinkami, ale tvár sa jej nezmenila… až na kúsoček pokožky medzi obočím, kde Clytia Pottsová hrdo nosila vytetované modré oko, znak Cechu historikov. Ibaže nad koreňom nosa už nič nemala.

Toma sa zmocnili pochybnosti. Napokon, prešlo už dvadsať rokov. Možno sa predsa len pomýlil. „Prepáčte, ale naozaj sa na ňu veľmi podobáte…“

„Nič sa nestalo,“ odvetila a venovala mu láskavý úsmev. „Mám skrátka tvár, akú nájdete vo všetkých kútoch sveta. Večne si ma s niekým mýlia.“

Poklonila sa mu a odvrátila sa. Jej muži Toma úkosom sledovali, kým jej pomáhali odniesť balík po mostíku. Už si nemali čo povedať, preto Tom naposledy zopakoval: „Prepáčte.“ Otočil sa a vybral sa k vlastnej vzducholodi, lenže neprešiel ešte ani dvadsať krokov a začul za sebou zrevať motory Archaeopteryxa. Obzrel sa a sledoval, ako vzducholoď stúpa k podvečernému nebu, naberá rýchlosť, opúšťa vzdušný priestor mesta a odlieta na východ.