Úškľabok

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať m ô žete na
www.lindeni.sk

www.albatrosmedia.sk

Joseph Knox

Úškľabok – e - kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Venujem Stephenovi K.

„Ako keby som niečo vedel a zároveň nevedel.“

Thomas Ligotti: Zábavka

Začalo sa to zaklopaním na dvere.

Keď si na to teraz spomenie, zmraští sa. Zavrie oči a prejde si rukou po tvári. Je to zlá spomienka v hlave plnej zlých spomienok a prebudí ju aj maličkosť. Elektrina vo vzduchu pred búrkou alebo prenikavá aróma ozónu po lejaku. Keď sedí za stolom oproti novému dievčaťu alebo novému kolegovi a takto ho to zaskočí, niekedy sa dá uniesť, lebo vie, že nikto z nich sa aj tak dlhšie nezdrží. Pohľad sa mu zahmlí a pred očami naskočí celý les škvŕn, ako keby hľadel do jasného svetla.

„Asi je niekto vonku,“ počul starenu.

Bolo po desiatej v nedeľu večer a zrejme sa chystali do postele.

Ich dom bol rozľahlý, stredne veľký, postavený v tudorovskom štýle a zaiste tak, aby vydržal všetko okrem dažďa. Chlapec cez dymové sklo vo dverách rozoznal na chodbe dve-tri vedrá na kvapkajúcu vodu a možno pre jej zvuk ho najprv nepočuli. Zaklopal znovu, cúvol a pozrel na dom. Vyzeral priveľký pre jeden starý manželský pár, ale mal v sebe niečo, čo si chlapec nikdy nespájal s úzkymi izbami s  tenkými stenami, v ktorých sám býval: charakter.

Musel ho mať, keď stál tu, uprostred ničoho.

Starena prišla k dverám prvá. Keď ich otvorila, zavolala na manžela. Vyzeral ešte staršie ako ona a zdalo sa, že kráča s ťažkosťami. Nad manželkiným plecom sa zjavila jeho hlava. Uvidel malého trasúceho sa chlapca na ich prahu a prekvapene si napravil okuliare. Chlapec bol chudý ako trieska, bledý a mal sklený pohľad. Oblečené mal len tričko a nohavice, oboje premočené od dažďa. Starí manželia vykukli von, vyzeralo to, že chlapec je sám.

Žena sa zamračila a čupla si. „Čo sa ti stalo, miláčik?“

Chlapec len stál a triasol sa.

Znovu pozrela do noci, potom ho chytila za zápästie, jemne ho potiahla dnu a zavrela dvere. „Je celý premrznutý,“ povedala manželovi a zaviedla chlapca popri ňom do salóna. Starec zamkol dvere, nasadil závoru, pobral sa za nimi a zadíval sa na mokré šľapaje na dlaždiciach.

Chlapec nemal topánky.

„Ja som Dot,“ predstavila sa starena. „Toto je Si.“

Keď chlapec neodpovedal, Dot pokrčila plecami. Našla deku a išla zohriať vodu. Si sa posadil na pohovku a šúchal si ruky. Odhadoval, že chlapec má sedem alebo osem rokov, ale podľa tmavých kruhov pod očami vyzeral predčasne zostarnutý. Neobzeral sa po miestnosti ani sa nesústredil na veci pred sebou. Hľadel do prázdna. Keď sa Dot vrátila s termoforom, Si vystrel ruku a láskyplne ju položil manželke na rameno. Chlapec na nich prekvapene pozrel, ako keby takéto gesto nepoznal.

„Povieš nám, ako sa voláš?“ spýtala sa Dot, nadvihla deku a pritisla chlapcovi k telu termofor. Triaška zosilnela, až sa mu rozdrkotali zuby, ako keď sa dieťa hrá s hrkálkou. Privrel oči a stisol čeľuste, aby ju ovládol. „Nemali by sme zavolať na políciu?“ spýtala sa Dot manžela. Prikyvoval, už vstával, potešil sa, že môže spraviť niečo praktické. Kým Dot čakala, pošúchala chlapcovi hlavu. Bol horúci, ako keby v ňom vrela krv.

„Dot…“ zavolal Si z chodby.

„Počkaj chvíľu,“ odvetila.

Keď vyšla z izby, chlapec potichu odložil deku a podišiel k vypínaču pri dverách. Vypol a  zapol, vypol a zapol. Vystrčil hlavu do chodby a díval sa. Si a Dot sa mračili na telefón, zistili, že nefunguje. Chlapec prešiel po špičkách bosých nôh do predsiene, odtisol závoru na dverách, odomkol a otvoril.

Z tieňov sa vynorila postava a pomaly sa presunula k nemu. Už nepršalo a na oblohe žiarili hviezdy, aké chlapec v meste ešte nikdy nevidel. Keď sa postava priblížila, na ich pozadí vyzerala tmavšie ako noc.

„D obre, chlapče,“ povedala postava, muž, a prikývla. Muž mal tvár plochú a ostrú ako britva a nacvičený výraz, ktorý nič neprezrádzal. Všetko však prezrádzalo jeho telo, hrboľaté, prelínajúce sa siete svalov a žíl ako úložisko všetkej nenávisti na svete. V pravej ruke s rukavicou držal tesárske kladivo a ľavou chlapcovi strapatil vlasy.

Odrazu prestal a udivene stiahol ruku.

Spoza chlapcovho ucha vytiahol mincu a ponúkol mu ju.

„Čo povieš, Wally?“

„Vďaka, Bateman,“ odvetil chlapec a vážne prijal mincu.

Sadol si do predsiene a Bateman popri ňom prešiel ďalej.

„Hej…“ počul starca. „Čo tu…“

Ozval sa vlhký úder a niečo ťažké spadlo na dlážku.

Starena začala vrieskať. „N ie!“ zvolala. „Nie…“

Ďalší vlhký úder, na dlážku opäť niečo dopadlo. Chlapec napol sluch a počul zvnútra tichý ston. Namáhavé chrčanie a možno ďalšie slovo. Možno meno jej manžela. Potom sa ozvali ešte dva kroky, posledný úder a nastalo úplné ticho.

Chlapec zovrel v dlani mincu, ktorú mu dal Bateman, a zízal von do tmy. Tiekli mu sliny a pred očami sa mu začali mihať škvrny. Najprv to bolo len chvenie, potom zhrubli a zrýchlili sa, až pred ním hučali ako dážď. Ako keby hľadel do jasného svetla, a nie do čiernej tmy.

I.

Polnočné mesto

/1

V tom roku boli vražedné horúčavy. Nekonečné dni ako v horúčkovitom sne sa vliekli, a keď sa končili, človek netušil, či boli vôbec skutočné. Uprostred bzučania klimatizácie a cinkania kociek ľadu to bolo takmer počuť. Pomalé kvapkanie – na karbid. Ľudia prichádzali o rozum. Mesto bolo jasne osvetlené, ako keby ste mali bez prestania žiť počas nekonečného výbuchu, a noci, keď konečne prišli, boli nabité elektrinou a plné halucinácií. Kam ste sa vybrali, odskakovali iskry – dievčatá v letných šatách, chalani s blýskavým chrupom.

Od polnoci do šiestej ráno mávajú na tvárach typický výraz. Z baru do baru, bozky na rohoch ulíc, pohojdávanie rukami nad chodníkmi. Nech sa im stalo čokoľvek, je to dávno preč a aspoň týchto pár hodín majú pocit, že zajtrajšok možno ani nenastane. Väčšinou sú to študenti, pred ekonomickou krízou sa schovávajú na doktorandskom štúdiu, ktoré sa im nikdy nepodarí zaplatiť. Ostatní makajú za minimálnu mzdu a tešia sa len na víkend. Keď ich vidím, žijú pre danú chvíľu, nech je už akákoľvek, a ich pochybnosti, v ktorých existujú cez deň, nahrádza akási istota. Ťahal som stodvadsiatu nočnú službu za sebou. Mal som odkrútených šesť mesiacov z toho, čo mi pripadalo ako doživotie.

Môj vlastný druh istoty.

Tak som pozoroval ich tváre, tváre mladých, medzi polnocou a šiestou ráno. Doslova som sledoval, ako okolo mňa plynie život. Keď mi kývli na pozdrav, odkývol som, keď sa usmiali, usmial som sa tiež a pokúšal som sa žiť len v danej chvíli. Nevystrkoval som hlavu, bral som pozitíva, tie iskry, všade, kde som ich našiel, všetkými desiatimi.

Už sme boli na Wilmslow Road, keď prišlo to hlásenie. Je to široká spojnica, cesta, ktorá sa tiahne takmer deväť kilometrov a spája bohaté oblasti južne od mesta s ťažko prežívajúcim centrom. Najrušnejšia autobusová trasa v Európe, stále plná taxíkov, dvojposchodových autobusov, pravidelných cestujúcich a svetla. A v poslednom čase aj plná ohňa, pretože ktosi sa ich rozhodol zapaľovať v oceľových kontajneroch na odpadky, čo lemujú cestu. Boli to požiare s nízkou prioritou, pravdepodobne bezvýznamné a zakaždým sa rozhoreli až po zotmení, preto ich hodili na krk nám z nočnej zmeny.

Tím mal len dvoch stálych členov.

Mladí detektívi rotovali, len aby sa nepovedalo, že neslúžia nočné, a zopárkrát za mesiac sa objavilo pár beznádejných dievčat či chlapcov pre všetko, aby nás zaskočili, keď sme mali voľno, ale kto slúžil nočné stále, znamenalo to preňho dve veci. Nemal osobný život ani kariéru. Ja som sa za svojich pár rokov v policajnom zbore kvalifikoval do obidvoch kategórií.

Keď sme ku kontajneru dorazili, už bolo po požiari. Spolu s kolegom sme našli len tlejúcu pahrebu, položili sme pár otázok a chceli sme to zabaliť, keď sme si všimli, že na druhej strane cesty sa zhromažďujú ľudia. Skontroloval som, koľko je hodín, a cez rušnú premávku som sa predral k nim.

Pripravovali polnočnú pietnu spomienku na chalana menom Subhi Seif. Pre kamošov Supersize. Ešte pred pár hodinami bol milý Supersize iba osemnásťročný prvák z univerzity, ktorý prvý raz v živote býval v meste. Potom videl, ako ktosi prepadol mladú babu, a utekal za páchateľom. Bez obzerania vbehol na cestu a kolesá autobusu ho rozflákali.

Lupič ušiel.

Okrem faklí, UV svetiel a kvetín, ktoré už stihli naklásť, teraz označovali miesto asi desiati Supersizovi kamaráti. Púšťali z mobilov smutné pesničky a podávali si orosené plechovky s pivom, aby sa udržali v nálade. Pripomenul som im, aby neskončili ako on, pod kolesami, potom som sa vrátil k autu, kde ma čakal kolega. Bol to neoznačený čierny bavorák, ale darmo bol neoznačený, zločinci nás vždy ihneď spoznali. Hlavne vďaka chlapíkovi, ktorý sa zvyčajne tiesnil na sedadle spolujazdca. Môj veliaci dôstojník, detektív inšpektor Peter Sutcliffe. Na prvý pohľad každému pripadal buď ako zločinec, alebo ako poliš a ja som si stále nebol istý, čo z toho má bližšie k pravde.

„Ako sa darí luze?“ spýtal sa, ani nezdvihol pohľad od športovej stránky novín. Sutcliffe bol stelesnením dilemy, či je dôležitejšia genetická výbava alebo výchova. Narodil sa už ako hovädo alebo sa ním len stal, pretože nosil meno ako sériový vrah? Sako, ktoré mu praskalo vo švíkoch, vyzeralo večne fľakaté od potu a valili sa z neho také vlny horúčavy, že sme sedávali vždy s dverami otvorenými dokorán.

„Čo vraví vysielačka?“ spýtal som sa a kývol som bradou na skener – dôvod, pre ktorý ma zavolal naspäť.

Obrátil stranu v novinách a odfrkol si. „Aha, Hamburger sa zase niekde vlámal.“ Počkal som, on vzdychol a poskladal noviny. „Nejaké sexuálne oné, buď obťažovanie, alebo rovno útok, čo ja viem…“

„Sexuálne obťažovanie alebo útok?“

Sutcliffova tvár, krk aj telo boli na čudných a stále sa presúvajúcich miestach opuchnuté, navyše sa vyznačoval smrteľnou bledosťou. Vyzeral, akoby prežil proces balzamovania. Nikdy sme ho nevolali inak ako Sutty, nechceli sme nevinnú verejnosť ešte viac stresovať.

„Ježišmária, to je ale hic.“ Rukou si prehrabol mastné riedke vlasy. „Cítim sa, akoby mi dali krvnú transfúziu od Freddieho Mercuryho, boha.“ Zdvihol pohľad, spomenul si, že som tam, a venoval mi žltý úsmev. „Veď ma poznáš, Aid, len čo začujem slovo sexuálne, som mimo. Ale ideme k Owens Parku, ak sa chceš spýtať…“

Sexuálne obťažovanie, čo ja viem?

Sutty nenávidel ženy tak strašne, že viac už nenávidel iba mňa. Teraz som sa díval, ako si dezinfikuje pokožku alkoholickým gélom, ktorý používal nutkavo zakaždým, keď som vypadol z auta. Vyzeral pri tom, akoby si naradostene šúchal dlane. Venoval som mu úsmev, nech je to zaujímavejšie. Potom som blikol a vyšiel som na cestu.

/2

Bola takmer polnoc, keď sme došli do Owens Parku. Najväčšie internáty v meste, v nich vyše dvetisíc študentov, väčšinou prváci. Areál stojí na rozsiahlom zelenom pozemku a tvorí ho päť hlavných blokov, medzi nimi aj jeden vežiak, ktorý vidieť z ulice, ako gáni spomedzi stromov. Sivé budovy pôsobia v objatí zelene ako päsť na oko. Hotový mokrý sen generácie našich starých rodičov. Všetko postavené tak, aby to prežilo divoké šesťdesiate, ale teraz už na tom bolo vidieť vek. Vravelo sa, že to celé zbúrajú a postavia odznova a od základov, ale keby sa k tomu raz reálne dostali, ničomu by to nepomohlo. Mesto už aj tak vyzeralo ako stavenisko.

Zaparkoval som a pozrel na Suttyho.

„Ideme na vec?“

„To je príliš osobná otázka. Zavolaj mi, ak by sa črtalo prehľadávanie jej zásuvky s nohavičkami.“ Vrátil sa k novinám. „S babenkami ti to odjakživa šlo…“

Ignoroval som jeho tón a vystúpil som z auta. Vlastne som bol rád, že ho so sebou nemusím ťahať. Sutty a ja sme celkom iné typy zlého poliša. To, že nás dali dokopy, bol vlastne pre obidvoch trest, a obaja sme si navzájom statočne strpčovali život. To bolo jediné, čo nás spájalo.

Prešiel som cez bránu a vybral som sa za ostrými bielymi svetlami, čo planuli v tme. Do nosa mi udrela vôňa čerstvo pokosenej trávy a do žíl vplávala kvapka vzrušenia. Tu som nikdy nebýval, ale za mladších rokov som sa tu zopárkrát vyskytol, väčšinou som vtrhol na nejakú párty, len tak, bez pozvania, za kamošmi. Zvláštne, uvedomil som si, ako som s nimi všetkými stratil kontakt a že v ich izbách, posteliach, životoch sa za tie roky určite vystriedali desiatky ľudí. Chvíľu som mal pocit, akoby som vchádzal do vlastnej minulosti, prekračoval prah brány do Krajiny-Nekrajiny. Začul som záchvat smiechu a okolo mňa prebehla tínedžerka, naháňal ju chalan s vodnou pištoľou. Obzrel som sa za nimi ponad plece, díval som sa, ako splývajú s tmou a stále sa smejú. Potvrdilo mi to krutú a univerzálnu pravdu. Ja zostarnem. Owens Park bude mať naveky osemnásť.

Nazrel som do mapy areálu, našiel som blok, ktorý som hľadal, stlačil som dole zvonček bytu na prvom poschodí a potom som už len čakal. Zavládlo prízračné ticho a znovu som sa obzrel. Cítil som latentnú silu dennej horúčavy, počul som ju vibrovať v tráve. Na druhej strane chodníka stál ďalší sivý blok budov, osvetlené okná na mňa gánili. Začul som šťuknutie dverí a obrátil som sa, aby som ich stihol otvoriť.

/3

Prešiel som cez chodbu. Popri niekoľkých bicykloch, pod holou žiarovkou a hore schodmi. Blok mal zle vyriešené vetranie, postavili ho pred desaťročiami v meste, kde si horúčavy nikto nevedel ani predstaviť. Cítil som, ako sa mi na pokožke perlí pot. Spoza zavretých dverí sa ozývali apatické hlasy. Adolescentné pachy dezodorantu, alkoholu a drog.

Bolo to tu ako v tlakovom hrnci.

Na prvom poschodí chodil sem a tam chalan, určite ešte nemal dvadsať. Bol to černoch. Pekný a oblečený v elegantnej tmavej teplákovej súprave. Odpil si z veľkého dymového pohára a zamračil sa, keď ma uvidel.

„Myslel som, že pošlú ženu.“

Zastal som. „Aké služby ste očakávali?“

Odfrkol, podišiel o krok bližšie a stíšil hlas. Z pohára som zacítil mätu. „Volal som ja, kvôli kamarátke. Nevie o tom. Myslel som, že na babské záležitosti posielajú ženy…“

„Babské záležitosti?“

Prikývol. „Povedal som to, keď som volal. Vy poliši sa spolu nebavíte?“

„Dispečeri nie sú takí výreční ako vy, pán…?“

„Earl.“

„To je krstné meno alebo priezvisko?“

„Jediné meno, ktoré vám poviem. Ako vás volajú? Myslím do očí, nie poza chrbát.“

Usmial som sa. „Waits.“

Na sekundu sa na mňa pozrel. Zamyslel sa nad tým. „Heavy,“ povedal napokon. Zaviedol ma do kuchyne, ktorá zároveň slúžila ako spoločenská miestnosť. „Počkajte tu, idem pohľadať Soph.“

Z chodby som počul zvuky, pravidelný hiphopový rytmus, ale v miestnosti nikto iný nebol. Keďže vonku vládla tma a vnútri svietili svetlá, videl som svoj odraz v čiernom zrkadle okna. Na stole ležali tácne s drveným ľadom, mätou, cukrom a limetkou. Bol tam rad dezertných pohárov a orosená fľaša rumu.

Cez dvere som zachytil dievčenský hlas: „Čože?“

Sedel som tam pod silnými žiarivkami a čakal som. Asi o minútu prišiel do kuchyne Earl, postavil sa k tácňam a ani sa na mňa nepozrúc, začal miešať nejaký silný drink. Mal skúsené pohyby profesionálneho barmana, dokonca v ruke rozkrútil fľašu rumu.

Videl, že som si to všimol. „Pracujem v Alchemistovi,“ povedal. Bol to známy bar v Spinningfields, kde človek mohol spôsobiť trvalé následky svojmu organizmu aj bankovému účtu. „Nech sa páči.“ Posunul ku mne po stole pohár. Mojito.

„Som v službe,“ odvetil som a zachytil som pohár.

„To nie je pre vás, Sherlock. Možno ho bude potrebovať ona.“ Odkráčal na chodbu, ešte ukázal hlavou na dvere, z ktorých vyšiel, a potom sa vrátil do svojej izby. Zdvihol som pohár, ktorý bol taký studený, až ma zabolela ruka, prešiel som k dverám, na ktoré ukázal, a zaklopal som.

Nevedel som, čo mám očakávať.

„Dobrý večer,“ ozval sa trasľavý hlas s juhoanglickým prízvukom. Miestnosť slabo voňala opaľovacím krémom a jej obyvateľka bola mladá. Sedela na posteli v džínsových šortkách a tielku. Mala pehy okolo očí a srdcovitú tvár, hnedé vlasy s končekmi prefarbenými na blond jej strapatil hučiaci stolný ventilátor. Na nohách som jej videl modriny, ale potešilo ma, že nevyzerá rozrušená alebo vystresovaná. Len trochu zahanbená. Trochu vyvedená z miery. Zavrela notebook a odsunula ho.

„Očakávala som niekoho staršieho…“ povedala.

„Mám pečeň dvakrát staršieho muža.“ Takmer sa usmiala. Podal som jej pohár, ktorý mi dal Earl. „Som detektív Aidan Waits.“

„Sophie,“ predstavila sa.

„Ak chcete, môžeme sa porozprávať v kuchyni, Sophie.“

Chvíľu si ma premeriavala pohľadom. „Tu je to v pohode. Ale mohli by ste zavrieť dvere?“

Zavrel som ich, potom som ukázal na smiešnu ružovú stoličku za jej stolom. „Smiem?“ Prikývla a sadol som si. „Zdá sa, že váš kamarát si o vás robí starosti.“

„Earl je dobrý chalan…“

„Trochu tajnostkár.“

„Prekvapilo ma, že vás vôbec zavolal. Neznáša políciu. Chcem povedať…“

„Nebojte sa, v tom sa s ním v podstate zhodujem. Ale na niečo sme aj my poliši dobrí. Predpokladám, že keď už zobral do ruky telefón, ide o niečo vážne. Čo keby ste mi o tom porozprávali pekne od začiatku?“

„No, som v prvom ročníku…“

Vyslovila to, ako keby sa tým všetko vysvetľovalo.

„To rozhodne nie je zločin. Čo študujete?“

„Anglickú literatúru,“ spýtavo na mňa pozrela.

„Už som o nej niečo počul.“

„V skutočnom svete to s takým odborom asi nebude veľká sláva.“

„Niekedy ani skutočný svet nie je veľká sláva…“

„Uhm.“ Na chvíľu si priložila pohár na čelo, prešla ním sprava doľava a potom sa napila. „Takže minulý týždeň som išla do jedného klubu. Vlastne…“ Načiahla sa k stolu a podala mi pokrčený leták.

Incognito.

Na fotografii bola mladá žena v školskej uniforme. Propagačný text lákal prvákov do nočného klubu. Vstup zdarma (a nielen do klubu). Podľa rečí tam bola zadarmo aj antikoncepcia. Väčšina dievčat tam zašla len raz, zo žartu. Pili zadarmo, nasávali rozhorúčené pohľady štamgastov a potom vypadli. Občas sa však človek dopočul aj nejakú hororovú historku. Vstupné pre mužov bolo totiž dvadsať libier a väčšina z hostí za to očakávala protihodnotu. Videl som, ako sa pred klubom slizko hadia dlhé rady chlapov.

Vrátil som jej leták. „Aj ja som o ňom počul.“

„Zoznámila som sa tam s jedným mužom, volal sa Ollie. Bol starší, ale milý. Dobre nahodený a tak. Zdalo sa, že je tam veľké eso.“ Vedel som si predstaviť, ako asi vyzerá veľké eso v Incognite. Sophie si podvedome utrela dlane o posteľ. „Išli sme do jeho bytu…“

„Keby ste chceli, môžem zavolať kolegyňu.“

Pokrútila hlavou. „Vyspali sme sa spolu, bolo to fajn.“

„A tie modriny?“ spýtal som sa a myslel som tie na nohách.

„Aha, to s tým nesúvisí. Jazdím na bicykli. Je to jedna z vecí, ktoré sa mi tu páčia.“ Zmĺkla. „Pozrite, tá noc bola v pohode, lenže on si nás nakrútil…“ Prudko zmĺkla, pozrela na posteľ.

„A záznam na vás vytiahol.“

Začervenala sa a prikývla. „Nevedela som, že to ľudia naozaj robia.“ Znovu sa napila. „Povedal… naznačil, že ak sa s ním znovu nestretnem, zverejní ho na internete.“

„Predpokladám, že sa s ním už nechcete stretnúť.“

Pokrútila hlavou.

„Poznáte Ollieho priezvisko?“

„Čo urobíte?“

„Porozprávam sa s ním.“

„Teraz?“

„Železo treba kuť za horúca.“

„Už je trochu neskoro, nie?“

„Čím neskôr, tým lepšie. Možno pochopí, aké je to vážne.“

„… a je to vážne?“ Videl som, že sa pokúša sama seba upokojiť.

„Váš kamarát si to myslí. A ja s ním súhlasím. Ollie vás vydieraním núti, aby ste niečo urobili. Niektorí muži ani nič iné nepoznajú.“

„Nezachytila som jeho priezvisko.“ Odvrátila sa. „Bože, určite si myslíte…“

„Nič si nemyslím. Môžete ho opísať?“

„Starší ako vy, tak tridsaťpäť? Tuším bol trochu pribratý. Mal také svetloryšavé vlasy, ako keby strácali farbu.“

„A ozval sa vám v súvislosti s tým videom. Vymenili ste si čísla?“

Pokrútila hlavou. „Ráno som vstala a vypadla som. Žiaľ, zabudla som si tam bundu so študentským preukazom. Dnes mi poslal správu.“

„Kde Ollie býva?“

„V The Quays. Ale nie som si istá, v ktorej budove. Asi v tej veľkej.“

„Môžem vidieť tú správu?“

Na sekundu mi pozrela do očí. „Radšej nie.“ Prvý raz pôsobila rozrušene a bol som rád, že nám Earl zatelefonoval.

„Veľmi mi pomôže, ak budem vedieť, ako tá hrozba vyzerá. Ak budem vedieť všetko čo vy.“

„Takže už je to oficiálne? Viete, ja som nevolala, volal Earl.“ Na chvíľu zmĺkla. „Rodičia by ma zabili.“

Na chvíľu som sa nad tým zamyslel. „Ak mi ukážete tú správu, budem vedieť iba toľko ako vy. A ak sa mi ho podarí nájsť, môžem sa s ním porozprávať neoficiálne, ak chcete.“

„Je tam fotka.“

„Zostane to medzi nami.“

„Nevyzeráte ako kňaz. Bez urážky…“

Oprel som sa na stoličke, poskytol som jej trochu priestoru. „Už pár mesiacov mi nikto tak nepolichotil.“

Rozhodla sa. Otvorila notebook, obrátila ku mne obrazovku a potom sa zahľadela na stenu. Tvoja premiéra ma očarila, myslím, že by z teba mohla byť hviezda. Ale mal by to vidieť celý svet? Mohla by si ma prísť presvedčiť o opaku.;) xxx

Pod textom bol súbor vo formáte gif. Opakovalo sa na ňom sekundové video. Sophie v ňom bola nahá, sedela na posteli a smiala sa. Pripadala mi zhulená. Obrátil som obrazovku naspäť k nej, vstal som a položil na stôl svoju vizitku.

„Nechajte to na mňa.“

/4

Vrátil som sa k autu a nastúpil som. Vo vzduchu visel pach mokrej dezinfekčnej vreckovky, ktorou Sutty poutieral všetky povrchy, a keď som vzal do ruky vysielačku, bola klzká.

„Sťažovateľka momentálne nechce oficiálne nikoho obviniť. Končím.“

Tým sa prípad, aspoň čo sa týkalo dispečingu, uzavrel.

„Ako to prebehlo?“ Sutty sa pohniezdil. „Odbavené?“ žmurkol na mňa. Radšej som otvoril okno, aby sa dalo dýchať, naštartoval som a vytiahol auto na cestu. „Počkaj, budem hádať. Baba mala ksicht ako riť, ale tvrdila, že niekto riskuje osobnú slobodu a pobozkal ju.“

Len som šoféroval.

Sutty, pokiaľ som o tom vedel, nemal ani rodinu, ani priateľov. Hovorilo sa o ňom, že kedysi bol sľubným mladým detektívom – skôr než sa uňho vyvinula závislosť od ľudských tragédií a zviedli ho nočné služby. To bolo pred desiatimi rokmi. Teraz už žil iba pre nočné. Tá naša pozostávala v podstate len z hliadkovania, vozili sme sa a striehli, či nezazrieme problém. Z toho vyplýval iluzórny prísľub skutočnej detektívnej roboty. Šanca, že na niečo naďabíme. Tento prísľub sa však zväčša nenaplnil, lebo prípady sme museli posúvať denným policajtom. A často sme ich nasledujúcu noc zdedili – neskutočne pomenené alebo bez základných úkonov. Boli sme detektívi v civile, oficiálne sme patrili pod kriminálku, ale tá si nás zriedka všimla. Uniformovaní kolegovia k nám pristupovali len s minimálnym rešpektom. Ja som tu bol preto, lebo som nemal inú možnosť.

Sutty? Ten to zbožňoval.

Ľudia ho zároveň priťahovali aj odpudzovali. Chalani boli preňho feťáci a tupci, dievčatá pobehlice alebo, ešte horšie, feministky, ale aj tak ochotne vysedával v celách a do rána počúval ich reči. Dokonca ich občas, keď sa opili alebo zablúdili, prípadne oboje, vozieval vlastným autom domov. Nevycvičenému oku by tieto prípady pripomínali súcit, no on si v skutočnosti len užíval pohľad na ľudí na dne.

Vlastne ich na to dno tlačil.

Bežne sa preriekol o menách informátorov pred surovými zločincami alebo vysádzal dievčatá, ktoré pracovali ako eskortky, v najhorších štvrtiach. Mne sa pochválil, že raz prišiel na stretnutie Anonymných alkoholikov, vylial do kávovej kanvice, z ktorej sa tam ponúkali, fľašu vodky, a potom sa posadil a pozoroval, ako sa ľudia strieskali. „Jednu modrovlasú babu som si potom odviedol domov,“ povedal. „Trtkal som ju, až kým jej z vlasov netiekla tá modrá farba.“

Naše spoločné služby boli ako opotrebovávacia vojna.

Netajil sa, že ma neznáša, ak som mu to však otvorene vrátil, akoby som tým v ňom iba niečo živil. A tak som sa usiloval vyhnať z hlasu vyčítavý tón. On trepal a vystrájal strašné veci a ja som sa len usmieval, nechával som to tak, odmietal som mu poskytnúť to uspokojenie.

Hoci bol mohutný a často sme sa nezhodli, nikdy som z neho nemal strach. Aspoň nie fyzicky. Status quo mu príliš vyhovoval, aby sa ho pokúsil zmeniť. Ale mentálne, to bola iná otázka. Raz sme parkovali pri mieste, kde sa stávalo veľa dopravných nehôd, s vypnutými svetlami sme striehli na vodičov, ktorí porušia rýchlosť. Boli tri alebo štyri hodiny ráno a on len tak lenivo mlel o starých prípadoch. Napokon došiel až k svojej dávnej prvej nočnej službe. Vtedy mu hlásili výtržnosť v útulku pre psy.

„Okej, takže pri vchode stojí normálna striga. Dlhý čierny plášť, rukavice bez prstov. Kompletka. Ibaže sa myká, akoby do nej napálili tisíc voltov, počúva duchov, ktorých má vo vlasoch, či kde vlastne. A tie hlasy sú dnes v noci mimoriadne odporné. Trojhlas Hitlera, Ho Či Mina a skurveného Freda Westa,“ uškrnul sa.

„Ja napochodujem k nej, som stelesnená zdvorilosť, jasné? A ona začne trieskať o Ježišovi, vypytuje sa, či som už spasený. Tvrdí, že Ježiš sa vráti, že už je na ceste, bla, bla, bla. Ja na to, srdiečko, určite príde už dnes v noci. Ha. No ukáže sa, že baba sa do útulku už stihla vlámať, asi chcela dať psom prvé sväté prijímanie, či kieho čerta. Počkajte tu, hovorím jej. Prejdem sa do polovice haly a je tam smrad na odpadnutie. Neuveriteľné. V kotercoch psy a všetky mokré. Do posledného chlpa mokré.“ Rozosmial sa. „Normálne ich pokrstila – ale benzínom. Pozriem na ňu, baba stojí chrbtom ku mne, stále pri dverách, a trasie sa. A mne až vtedy dôjde, že škrtá zápalkami. Suka švihnutá nás zapísala na Božiu čakaciu listinu.“

Sutty prišiel o obočie a o väčšinu vlasov na hlave, kým sa odtiaľ dostal. Vonku sa zosypal na trávnik, kašlal, div si nevychrchlal pľúca, a celý čas počúval, ako psy zavýjajú, štekajú, horia v kotercoch. Keď začalo svitať, vybral sa po ženiných stopách. Stupaje ho viedli asi sto metrov medzi stromy a tam náhle zmizli. Pokiaľ mu bolo známe, viac tú ženu nikto nevidel a ani o nej nepočul. Tá historka vlastne nebola v kontexte nočných služieb, ktoré sú plné šialencov a absurdných slepých uličiek, vôbec výnimočná.

Mňa znepokojilo skôr to, ako na ňu Sutty reagoval.

„Vtedy som to pochopil,“ povedal. „Hladomory, vojny, trpiace deti. Narodili sme sa na samom konci, Aid, prišli sme na svet v smrteľných kŕčoch. Celé ľudstvo pácha samovraždu, máme to v sebe naprogramované a niekto zapol gombík. Sme posledná generácia, viac ich nebude.“ Kým rozprával, uvedomil som si, že to myslí vážne. Ešte horšie: že sa do tej predstavy zamiloval.

Nočná služba znamená pre rôznych ľudí rôzne veci. Naši nadriadení ju vnímali ako možnosť odpratať nás z dohľadu, takmer mimo reality. Ja som ju bral ako prejav zbabelosti. Úkryt pred vlastným životom, ktorý mi pretekal pomedzi prsty. Ale môj kolega, ten ju vnímal ako sám život. Ako miesto na sedenie s najlepším výhľadom na koniec sveta, z ktorého neraz vyskočil na rovné nohy a vo vytržení aplaudoval.

/5

„Čo som ti vravel?“ zašomral Sutty. Tvár, krk aj hrudník si potieral dezinfekčným gélom. „Dnes v noci sa retardi vyrojili v plnej sile.“

Klub Incognito sídlil v podkroví v Piccadilly a my sme sa dívali na rad mužov, čo vyvieral z dverí a zakrúcal sa za roh. Muži postávali v skupinkách, fajčili, nadávali, neóny a horúčava ich doháňali k šialenstvu. Tak ako dievčatá v letných šatách, ktoré si ich vôbec nevšímali. Väčšina mužov mala takmer oholené hlavy, neforemné košele „do mesta“ a rovnaký hlboký zvučný hlas, ktorým z času na čas prehovorili, akoby si presadal z jedného na druhého. „Mno,“ povedal Sutty a otvoril priehradku na rukavice. Vybral z nej mokré vreckovky, naklonil sa a cezo mňa poutieral volant, z ktorého som práve zložil ruky. „V tomto genofonde sa niekto poriadne opustil.“

Hoci do svojej chmúrnej analýzy mužov zahrnul aj mňa, pri pohľade na rad čakateľov sa s ním nedalo nesúhlasiť. Bolo to ako pozorovať jediný typ, jedinú osobnosť natiahnutú na dvadsať ľudí.

„Neprejdeme sa?“ nadhodil som.

Pokrkval mokrú vreckovku a vyhodil ju z okna.

„Hej, natiahnem si nohy, čoby nie? Zoznámil si sa už s chlapíkom, ktorý tento podnik vedie?“ Vystúpili sme z auta a ja som pokrútil hlavou. „Toho mal otec radšej vyfŕkať do gatí. Fakt fešák. Vyzerá ako spevák z výletnej lode, ktorá desaťročie nikde nezakotvila.“

Dopredu prešli dve dievčatá, držali sa pod pazuchy. Čakajúci chlapi prestali na sekundu híkať a len ich hltali očami. Vyhadzovač sa zmraštil, akoby si práve šľahol do žily, potom ustúpil bokom, aby im urobil miesto, a sledoval ich, ako kráčajú hore schodmi. Mal tak nakratučko pristrihnuté vlasy, že som rozoznal žily, ktoré mu obopínali lebku. Ešte o pol milimetra menej a videl by som aj jeho myšlienky.

Pozrel na Suttyho. „Zlatko, bež dozadu.“

„Pre teba som detektív inšpektor. Zapamätaj si to na prvý raz.“

Z vyhadzovačovej tváre zmizli všetky emócie. „Pardon, detektív inšpektor. Ako vám pomôžem?“

„Chceme sa porozprávať s majiteľom…“

Ani sa nepohol. „Incognito má niekoľko hláv a všetky tu majú podiel. Povedzte mi, o ktorú vám ide, a ja vám dohodnem stretnutie.“

Sutty sa znovu rozosmial. „Stretnutie s Guyom Russellom? V takom diári by som radšej nefiguroval.“ Vyhadzovač sa stále nepohol. „No tak, veď ho poznáš. Príťažlivý ako použitý kondóm. Na gebuli tupé, čo by zakrylo pol mesta. Viem, že je tu, a viem, že si od tých báb, čo práve vošli, nepýtal preukaz, tak si vravím, že najlepšie bude, ak sa porozprávame neoficiálne, okej?“

„Pat,“ povedal vyhadzovač kolegovi. „Postráž mi tu chvíľu rad, dobre?“ Venoval nám znudený úsmev zlatého chrupu, až sa mu na lebke znovu rozpulzovali žily. „Nech sa páči tadiaľto, páni.“ Vošli sme po dlážke, lepkavej ako mucholapka, a potom sme sa pobrali ku schodom. Vyhadzovač šiel pred nami a jednou rukou si medzi ľuďmi rozhŕňal cestu. Mix alkoholu a parfumov vo vzduchu bol omamný, basové rytmy pulzovali, horúčava nás dorážala. Vyšli sme rovno pri bare, v sporo osvetlenom podkroví, kde bolo zhruba sto ľudí.

„Tu počkajte,“ vyzval nás vyhadzovač. Pozrel som na Suttyho, ako očami pohládza mužov aj ženy v miestnosti. Bol ich tu zhruba rovnaký počet. Väčšina stála osamote, niektorí sa opatrne zhovárali, jeden či dva páriky sa o seba v rytme hudby obtierali na parkete. Najakčnejšie to bolo v boxoch okolo stien. Napríklad štyri či päť báb sedelo natlačených na jednej strane a dvaja muži trónili oproti nim. Medzi nimi nebolo nič, len lesklé oceľové vedierka a z nich trčali fľaše lacného prosecca, ponorené v ľade.

Z parketu sa vrátil vyhadzovač. „Pán Russell vás môže hneď prijať.“

„Počkám tu,“ povedal Sutty, očami poskakoval z jedného stola na druhý. „Postrážim bar.“ Keď mu svetlo dopadlo na tvár, vyzeral ako pokazená ošklbaná sliepka, z ktorej vymokajú tekutiny.

Mňa vyhadzovač previedol krížom cez tanečný parket k boxu v kúte. Sedelo v ňom mladé dievča a vedľa muž okolo štyridsaťpäťky. On zízal na mňa, ona sa jedným prstom ledabolo prehrabávala v pamäti svojho mobilu. Muž presne zodpovedal Suttyho opisu. Starostlivo vyobliekaný, ale čudesne nemoderne. Čierna košeľa bola príliš priliehavá a štyri vrchné gombíky si rozopol, takže pod hrdlom mu vznikol dlhý výstrih v tvare V. Venoval mi nacvičený vybielený úsmev a kývol na miesto oproti sebe. Vkĺzol som do boxu. Dievčina ani nezdvihla oči od mobilu. Oblečená bola v niečom, čo vyzeralo ako navrhnuté špeciálne do tejto miestnosti. Krikľavé farby odrážali UV lúče v sugestívnych uhloch. Mala lesklé očné tiene, extrémne ostroružový rúž a určite bola od svojho spoločníka o dvadsaťpäť rokov mladšia.

„Niekto je zrejme smädný,“ zakričal do hudby.

Neodpovedal som.

„Alicia,“ oslovil kočku, „čo si dáme… dvoch Jackov a kolu.“

Na stole bolo vedierko s ľadom a šampanským Dom Pérignon, ale toho som očividne nebol hoden. Alicia vstala, vôbec na nás nepozrela. Všimol som si, že má farebné kontaktné šošovky. Vyzerala s nimi prázdno, mŕtvo. Muž sa díval, ako žiarivo sa kĺže davom, až po chvíli znovu prehovoril.

„Som nejaký Guy Russell,“ vyhlásil. „A kým sa vráti, vravte, o čo vám ide.“ Russell sedel otočený k parketu a po tvári mu prechádzalo matné červené svetlo. Tipoval som, že takto sa prezentuje pravidelne, že si tento štýl priam pestuje.

„Rád by som stratil slovo s jedným vaším zákazníkom.“

„Fakt?“ Nahol sa nad stôl a usmial sa do svetla. Zazrel som stehy z niekoľkých prekrývajúcich sa plastík. „Ako sa tá kočka volá?“

„Nie kočka, ale chlap,“ opravil som ho. „Ollie. Asi Oliver.“

„Nevravte, že je to pracovné…“

Prikývol som. Mal úsmev ako stroboskop, raz blikol, potom zmizol, stále sa to opakovalo. Tipol som si, že večeru si dal v práškovej podobe do nosa. „Ollie alebo Oliver, vravíte?“

„Asi tridsaťpäť rokov, pribratý, červené vlasy, ale strácajú farbu.“

„To ste mi toho veľa nepovedali…“

Zdalo sa mi, že naťahuje čas. Že spätkuje od mena, ktoré pozná.

„Je to štamgast,“ zdôraznil som. „Minulý týždeň to tu poriadne roztočil.“

Uprel na mňa nežmurkajúce oči – ako bez viečok. „Ako vidíte, štamgastov mám veľa, pán…“

„Detektív,“ opravil som ho. „Aidan Waits.“

„Mám veľa štamgastov, detektív Waits. Väčšina to sem chodí roztočiť. Smiem sa opýtať, o čo tu ide?“

„Nie.“

Pohniezdil sa na mieste. „Ale nechcete hádam na Incognito kydať špinu?“

„Kto by si to všimol?“ odsekol som. Znovu mu zhasol úsmev. Nadýchol sa, aby niečo povedal, no kým to stihol, vrátila sa Alicia s našimi drinkmi. Položila ich pred nás a zase sa posadila. Vyzerala, akoby vystúpila z iného rozmeru.

„Sorry, kamarát. Čas vypršal, nedá sa svietiť.“

Nezdvihol som sa a on luskol prstami.

Naklonil som sa k nemu. „Netvárte sa, Guy, nemáte to od prírody. Videl som vás zblízka.“ Gánili sme na seba a baba predstierala, že sa sústreďuje na mobil. „Ollie alebo Oliver,“ zopakoval som.

„Čo je podľa vás v tomto biznise najdôležitejšie?“

Pozrel som naňho. „Automat na kondómy.“

„Myslím pre mňa osobne.“

„Detto.“

„Imidž,“ odvetil. Už strácal trpezlivosť. „A nielen ten môj. Alebo ten Aliciin. Ale imidž porozumenia, diskrétnosti. Anonymity. Veľa z tu prítomných chlapcov má vážne vzťahy. Dokonca sú tu aj ženáči. Vrátili by sa sem, keby si mysleli, že rozdávam čísla ich kreditných kariet?“

„Chlapík, ktorého hľadám, sexuálne vydiera tínedžerku.“ Alicia prestala listovať v mobile. „Bol aj vaším zákazníkom.“

„Pozrite sa na bar,“ vyzval ma Russell. Cez parket som rozoznal desiatky mužov s hotovosťou a kartami, ktorí sa dožadovali pozornosti barmana. „Tínedžerky ma neživia, pán detektív.“

„Myslíte, že títo chlapi sem chodia kvôli hudbe?“

Úsmev mu blikol a zase zhasol. Chvíľu ma pozoroval, potom si vzal do ruky môj nedotknutý drink a vylial ho do vedierka s ľadom.

„Alicia, vyzerá to, že náš priateľ má zase smäd,“ povedal. Dievča ihneď pochopilo a vstalo. Russell s natiahnutým krkom sledoval, ako odchádza, a ja som si všimol, že za ušami má záhyb kože – facelift. Vyzeral s ním, ako keby mal na tvári masku a tá sa šmýkala. Obrátil som sa a uvidel som, ako sa Alicia pri bare baví s vyhadzovačom. „Nech vám nevypadnú oči, detektív.“ Tentoraz sa ponad stôl nakláňal Russell. „Včera som sem zase vzal jednu babu. Kľačala predo mnou na kolenách a fajčila mi, prisámbohu, že mi fajčila – ale prsty. Myslel som, že mi ich vykĺbi. A ja jej vravím, nič lepšie nedostaneš, kým mi neodsúhlasíš…“

„Čo také?“

„Incognito, zlatko. Žiadne mená. Najlepší kšeft v meste a ovládol som trh. Viete vy čo? V meste, kde je každý klub len zásterkou pre jedno či druhé, sa asi žiada trochu úprimnosti.“

„A v čom ste vy tu, preboha, úprimní?“

„V tom, že chlapi chcú kefovať mladé baby. A že, div sa svete, mladé baby chcú ošklbávať chlapov. Ale to rozhodne nevyhovuje niekomu, kto si hľadá obeť, všakže? Také tu totiž nenájdete, kamarát. Ste v miestnosti plnej ľudí, ktorí robia, čo chcú, s kým chcú a kedy chcú. Meno chlapíka z minulého týždňa?“ rozosmial sa. „Spamätajte sa a vypadnite z môjho klubu.“

Teraz som sa pre zmenu usmial ja. Vstal som, spokojný, že som konečne uvidel jeho pravú tvár. „Veľmi ste nám pomohli, pán Russell. Vďaka.“ Alicia sa vrátila, v jednej ruke niesla Jacka s kolou.

„Dajte si,“ usmial sa Russell. „Na mňa.“

Prijal som drink a vylial som mu ho na hlavu. „Vidíte? Vo všetkom máte pravdu.“ Vrátil som prázdny pohár omráčenej kočke, práve keď mi vyhadzovač zovrel lakťom ohryzok a stiahol ma za hlavu cez parket preč.

Sutty sa rehotal ako pokazený odtok v dreze. „Ja som ti to skúšal povedať! Ale psovi treba namočiť do všetkého ňufák.“ Prechádzali sme cez cestu k autu.

„Hej!“ zakričal ktosi. Obrátil som sa a uvidel som tú kočku, Aliciu. Blížila sa k nám. „Doboha, čo si o sebe myslíte?“

„Ty tieto babenky zbieraš, či čo?“ zívol Sutty. „Nájdeš ma v kancelárii.“

Obrátil som sa, prešiel som doprostred cesty, tam som ju počkal. „Prosím?“

„Dobre ste ma počuli. Prečo musíte ľuďom posierať život?“

„Ja som mu posral akurát tak nastrelené vlasy. Chcete mi niečo povedať?“

Pozrela na mňa cez tie nečitateľné šošovky. „Hej, pár vecí by sa našlo.“

„Tak von s tým.“ Odviedol som ju naspäť na chodník. „Koľko máte rokov?“

Myslela si, že sa pýtam, či má dosť rokov, aby pila. „Osemnásť,“ vzdorovito odsekla.

„Tak ja som sa práve bavil s kočkou v rovnakom veku, ktorá sa tu minulý týždeň zoznámila s jedným špinavcom. Potrebujem len vedieť jeho meno a dám ho do poriadku. Váš kamarát tam hore si myslí, že chcem priveľa. A čo vy?“

„Podľa toho, čo je to za špinavca.“

„Ollie alebo Oliver.“ Nepohla sa. „Pozrite, ak viete, o kom je reč, spravte mi láskavosť. Vyklopte jeho priezvisko. Alebo niečo iné, čo viete.“ Pristúpil som k nej bližšie, aby skupinka ľudí mohla popri nás prejsť do klubu.

Zložila si ruky krížom cez prsia. „Cartwright,“ ticho odvetila.

„Oliver Cartwright?“ Takmer nepoznateľne prikývla. „A čírou náhodou netušíte, kde býva?“

„Poznáte Imperial Point?“

„The Quays?“

Prikývla. „Byt číslo 1003.“

„Porozprávajte mi o ňom.“ Lenže už sa odvrátila a vykročila smerom ku klubu, rukami si objímala trup. „Vedeli ste o tom,“ zavolal som za ňou. Zastala. „Len čo som pred Guyom Russellom spomenul sexuálne obťažovanie, bolo vám jasné, o kom hovorím.“

Napoly sa obrátila. „S Olliem sme si nesadli, viete? Obaja radi rozkazujeme.“

„Môžeme vás niekde vyložiť,“ navrhol som.

„Napríklad kde?“

„Napríklad doma.“

Usmiala sa. Najskôr iba letmo, potom naširoko, úprimne. Prešla si chrbtom ruky po ústach, akoby sa ich pokúšala vymazať z tváre. Na zápästí som jej zazrel odtlačok rúžu.

„Ja som doma tu.“ Keď som nereagoval, nahlas sa rozosmiala. „Guy Russell je môj foter.“

/6

The Quays bolo od Piccadilly vzdialené len dvadsať minút autom – centrum sme obišli a premávka o tomto čase takmer zmizla.

„O čo tu ide?“ spýtal sa Sutty.

„Nezaujímalo by ťa to.“

„Ako chceš,“ povedal a obrátil sa k oknu spolujazdca. „Len ma do toho nezaťahuj.“

„Do čoho ťa nemám zaťahovať? Do tvojej vlastnej roboty?“

„Nie, do tvojich súkromných záležitostí,“ odvetil. „Zase tie tvoje babenky. Minulý rok ti nestačil?“

„Ak sa niekto robí slepý, tak si to ty, Sutts.“ Zagánil na mňa, ale už nič nepovedal a zvyšok cesty sme absolvovali mlčky.

Keď sme došli do The Quays, bolo zhruba pol jednej. Kedysi tu boli mestské doky, prístav v rušnej časti manchesterského nákladného kanála, ale potom upadli, keď sa priemysel presťahoval do zahraničia. V osemdesiatych rokoch sa dokov zmocnili developeri a kompletne ich prestavali na polmiliardové ultramoderné výškové aj nevýškové budovy, ktoré v noci vrhali svetlo na vodu. Všetky budovy boli oceľové a ligotavé, trčali zo zeme v bláznivých uhloch ako obrovské úlomky bezpečnostného skla. Táto architektúra a ekonomická realita ľudí, ktorí v nej bývali, pôsobila v porovnaní so záľahou ošumelých domov tohto mesta ako päsť na oko.

Vystúpil som z auta a zamieril ku vchodu do vežiaka. Keď som sa obzrel na Suttyho, už utieral volant.

Vežiak Imperial Point bol tunajšou prvou výškovou budovou a stále nad všetkými vyčnieval. Mal nahnutý, asymetrický tvar. Vyzeral ako názorná ilustrácia poklesu cien na burze cenných papierov. Na rozdiel od Owens Parku tu boli ulice a budovy tiché a necítil som tlak vlastnej minulosti. Do tejto oblasti som chodieval iba riešiť domáce násilie. Buď tu boli príliš tenké steny, alebo príliš nešťastní ľudia.

Našiel som vchod, zazvonil som a vrátnikovi s kalným pohľadom som vysvetlil, o čo ide. Bol zasunutý za stolom, mal som pocit, že som ho prebudil.

„Môžem vás odprevadiť hore…“ Zaprával si košeľu.

„To zvládnem,“ odvetil som a zamieril som k výťahu.

Vystúpil som na desiatom poschodí a pod nohami som pocítil vyčistený koberec. Na strope bzučala klimatizácia, a keď som sa dotkol stien, boli chladné ako kusy ľadu. Nad hlavou sa mi zapínali automatické svetlá a vypínali sa, keď som vyšiel z ich dosahu. Chodby boli tiché, nehybné a identické. Párkrát som sa musel obrátiť, ale napokon som našiel byt číslo 1003. Vo dverách bol priezor a mal som pocit, že ma niekto pozoruje. Skôr než som stihol zaklopať, dvere sa pootvorili, nad retiazkou som zbadal muža s prižmúrenými očami.

„Ollie Cartwright?“

Chvíľu si ma obzeral. „A vy ste?“

„Detektív Aidan Waits.“

„Je noc, detektív. O čo ide?“

„Nevybavíme to tichšie vnútri?“

Pozrel na mňa.

Opätoval som mu pohľad.

Zavrel dvere a počul som, ako dáva dole retiazku. Keď ich znovu otvoril, prehovoril doslova cez zaťaté zuby.

„Tadiaľto.“

Vošiel som dnu, prechádzal som popri zavesených sakách s vypchávkami na pleciach a všimol som si medzi nimi ošúchanú džínsovú bundu. Vošiel som do béžovo-sivej obývačky. Nábytok bol úplne nový a televízor na stene bol väčší ako dvere. Vedľa televízora stál pevný kufor do lietadla. Sadol som si a pocítil som chlad klimatizácie. Zdalo sa mi, že v rohoch skleného stolíka rozoznávam pozostatky prášku.

Aleluja.

Cartwright stál vo dverách a pozoroval ma. Pokúšal sa pôsobiť vážne v župane s monogramom. Bol urastený, starší ako ja, zhruba od tridsaťpäť do štyridsať, tak ako spomínala Sophie. Mal rednúce vlasy a líca mu na červenej prepitej tvári ovísali ako dva mäsité vaky. Pocítil som osteň žiarlivosti, že kočka, s ktorou som sa rozprával, s týmto chlapom strávila noc, a rozhodol som sa, že si na ňom vybijem zlosť.

„Sadnite si,“ vyzval som ho. Keď kráčal cez miestnosť, videl som, že má šľapky a vlečie nohy za sebou. Na okamih som zavrel oči, potom som ich znovu otvoril.

Carthwright klesol do kresla oproti. „O čo ide?“

„To by som rád počul od vás.“

Zazrel na mňa, sálalo z neho podráždenie.

„Tak ja teda počkám.“ Len čo som to vyslovil, vo vrecku mi zavibroval mobil. Ignoroval som ho. „Hovorte o sebe.“

„Čo chcete vedieť?“

„Celé meno, zamestnanie…“

„Vy asi veľmi nepozeráte telku, čo?“

„Viac vás štve, že som vás zobudil, alebo že neviem, kto ste?“

„Najprv preukaz,“ povedal a potiahol nosom. Díval som sa, ako si ukladá do pamäti moje meno, potom mi ho vrátil. Venoval mi prázdny, nič nehovoriaci úsmev. Nepripadal mi známy.

„Volám sa Oliver Cartwright. Som komentátor Lolitiky.“ Poslednú vetu vyslovil opytovacím tónom. To meno som si spájal s nenávistným extrapravicovým internetovým žurnalizmom. Keď sa niekto odtiaľ občas zjavil v telke, vždy som prepol na iný kanál.

„Vyhľadám si to. Čo tá batožina?“

„V utorok cestujem do Dubaja.“

„Pracovne?“

„Na týždeň s kamarátmi…“

„Ste slobodný?“

„Počúvajte, toto je obťažovanie…“

„Á, obťažovanie. Dobre, že ho spomínate.“ Chcel niečo povedať, ale rozmyslel si to. „Ako vyzerá váš spoločenský život, Ollie? Kam chodíte piť?“

„Všade, kde mi nalejú. Je na tom niečo zlé?“

„Boli ste niekedy v Incognite?“ Oprel sa na stoličke, pôsobil zneistene. „Možno sa klamstvami živíte, ale nezabúdajte, že keď klamete policajtovi, porušujete zákon.“

Usmial sa na mňa. Vyzeral pri tom ako človek, ktorý si kontroluje, či nemá medzi zubami zvyšky jedla. „Neklamal som, detektív.“

„Viete, prečo som tu. Na chodbe visí dievčenská bunda. Nemyslím, že by vám bola dobrá…“

„No jasné,“ vyhlásil a pozoroval ma cez privreté oči. „S niekým sa vyspí a o týždeň z toho vyrobí znásilnenie.“

„Prečo si to myslíte?“

„Tieto dievčatá sú ako podľa šablóny, nevedia sa o seba postarať. Inštinktívne konajú presne tak, aby mohli na druhý deň niečo oľutovať. A ak by vás to zaujímalo, so sexom súhlasila.“

„To sa ťažko dokazuje,“ poznamenal som. „Tieto veci musíme brať vážne…“

Znovu sa usmial, takmer ako keby vypočúval on mňa. „No, čírou náhodou to môžem dokázať.“

Trochu ma prekvapilo, keď pokrčil plecami, vytiahol z vrecka na župane mobil a začal v ňom listovať. Nemyslel som si, že je taký hlúpy, aby mi sám dobrovoľne ukázal to video. Usmial sa, keď našiel súbor, ktorý hľadal, a podal mi mobil. Na zábere bola Sophie. Spustil nahrávku a ozvali sa vzdychy. Ležala na posteli a Ollie ju obrábal. Výraz jeho tváre fakt stál za to. Očividne ani sám nemohol uveriť, aké má šťastie.

„Cica sa tvári celkom spokojne, však?“ Kútiky úst sa mu vykrivili do úškrnu. Mal som sto chutí vylepiť mu facku. Zastavil som video, vymazal som ho, potom som vyprázdnil kôš. Vytrhol mi z rúk mobil, ale stihol som to.

„To je jediná kópia?“

„Áno, vy…“

„Sadnite si, Ollie.“

„Čo?“

„Sadnite si.“ Neochotne poslúchol. „Takže, hlavné spravodajstvo.“ Prevrátil oči. „Neverím, že toto je jediná kópia.“

„Seriem na to, čomu veríte,“ odvrkol a založil si ruky. Chvíľu som sa naňho díval, potom som prešiel prostredníkom po rohoch stolíka a ukázal mu zvyšky prášku.

„Čo myslíte, presvedčíte ma, že sú to lupiny?“ Očervenel. „Neverím vám, že je to jediná kópia,“ zopakoval som. Znovu mi vo vrecku zavibroval mobil. „Takže sa pozrieme na váš počítač. Keď súbor vymažeme aj z neho, vypadnem a viac o mne nebudete počuť.“ Pozrel som naňho. „A ani Sophie o vás. No? Bude o vás počuť?“

„Nie,“ odvetil a neuhol pohľadom. Zaviedol ma do pracovne a ukázal mi súbory uložené v počítači. Prechádzali sme po rôznych videosúboroch, nijaký nemal dátum uloženia z minulého týždňa. Znovu mi zavibroval mobil a pozrel som na obrazovku. Sutty.

„Prepáčte,“ povedal som a odišiel som do vedľajšej miestnosti prijať hovor.

„Č o si sa tam nasťahoval?“

„O päť minút…“

„Máme robotu. O minútu nech si pri hlavnom vchode, inak pôjdeš pešo.“

Ukončil som hovor a vrátil som sa do pracovne.

Cartwright na mňa pozrel. „Vravím vám, že to bola jediná kópia.“

Neveril som mu, ale ten jeho strach pôsobil skutočne.

„Fajn,“ odvetil som a zamieril cez obývačku ku vchodu. „Ale ak mi klamete, ďalšie erotické video budete nakrúcať v base.“ Na chodbe som zastal pri Sophinej bunde a zvesil som ju. „A toto si beriem so sebou,“ povedal som a ukázal mu ju.

„Nebude mi to chýbať.“

„Vyviazli ste z toho ľahko, Ollie. Zbohom.“

Keď som sa vracal k služobnému autu, cítil som, ako mi bije srdce. Sutty stál vedľa neho, opieral sa o strechu. Žmúril do mobilu, pokúšal sa písať esemesku hánkou prostredníka.

Keď ma počul, zdvihol hlavu. „No konečne…“

„Všetko v pohode?“

„Vlámačka, hotel Palace.“

O chvíľu som už sedel za volantom a štartoval. Na volante som znovu cítil Suttyho lepkavý dezinfekčný prostriedok. „Prečo to nemôžu vybaviť uniformovaní?“

„Ide o veľké prachy,“ odvetil. Pozrel na dievčenskú bundu, ktorú som hodil na zadné sedadlo. „A na hento sa ťa radšej ani nebudem pýtať.“

/7

Hotel Palace je obrovská viktoriánska budova z červených tehál na rohu Oxford Road a Whitworth Street. Stojí rovno oproti klubom Grand Central a Thirsty Scholar, za rohom je Black Dog Ball Room. Má šesťdesiatmetrovú hodinovú vežu, ktorá dominuje siluete tejto časti mesta. Spomenul som si na noci, keď som bol taký opitý a taký stratený, že som túto vežu používal ako maják. Za starých zlých čias som v hoteli Palace dokonca párkrát prespal, niekedy s kočkami, s ktorými som sa práve zoznámil, niekedy aj sám, keď bolo príliš neskoro na namáhavý návrat domov. Normálne mi prišlo ľúto, keď ho zavreli. Renovácia totiž veštila zmenu a Palace patril k dedičstvu dejín, bola to jedna zo vzácnych vecí v živote, ktoré by mali zostať rovnaké. Od zatvorenia však ubehlo dosť času a v novinách som nečítal, že by ho mali znovu otvoriť. Keď sme sa približovali, všimol som si, že dokonca aj hodinová veža, na ktorú som sa vždy spoliehal, ukazuje nesprávny čas.

Bola jedna hodina po polnoci.

Už hotelový vchod bol veľkolepé architektonické dielo. Päťmetrový mramorový oblúk zasadený do červených tehál. Vonku čakala mladá žena. Prekvapilo ma, že vo vzduchu vidieť jej dych, ale potom mi udrelo do očí, že medzi prstami drží svietiaci modrý konček elektronickej cigarety. Bola elegantne oblečená, vyžarovala z nej sebaistota, a vďaka tomu pôsobila cool aj na pozadí apatického, neurotického nočného života. Keď sme sa priblížili, hľadela do diaľky, vydychovala syntetický dym a museli sme chvíľu počkať.

„Polícia?“ spýtala sa a odložila si elektronickú cigaretu do kabelky.

„Som detektív Waits a toto je detektív inšpektor Sutcliffe.“

Sutty prehovoril: „Počuli sme, že ste mali návštevu, pani…“

„Slečna,“ opravila ho.

„Aha,“ usmial sa. „Viete, my musíme byť politicky korektní. Takže slečna…“

„Aneesa Khanová.“

„A aký je váš vzťah k hotelu Palace, slečna Khanová?“