Zvierací záchranári – Zasnežená červienka

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať m ô žete na
www. fragment .sk

www.albatrosmedia.sk

Mary Kellyová

Zvierací záchranári – Zasnežená červienka  – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2016

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

1

Evan si užíval posledný deň v škole. Akoby sa už do triedy vkradli prázdniny. Hoci do konca hodiny chýbalo ešte desať minút, všetci sa rozprávali a slečna Parkerová ich nechala. Rozdelila žiakov do dvojíc a mali kresliť vianočné pohľadnice. Evan sa zadíval na svoj obrázok. Hmm, pomyslel si, veľmi sa to na soba nepodobá. Asi by ho mal prekresliť, ale jediné, na čo teraz dokázal myslieť, boli Vianoce.

„Evan, vôbec sa nesnažíš!“ napomenula ho najlepšia priateľka Hana. „Len obhrýzaš ceruzku.“

„Viem,“ vzdychol si Evan. „Myslím na darčeky, ktoré dostanem pod stromček.“ Už tam nejaké ležali. Evan si k nim v noci sadol a snažil sa zistiť, čo v nich môže byť. Horšie však bolo, že Poppy sa ich pokúšala rozbaliť. Už dvakrát sa jej to podarilo, preto Evan striehol, aby sa tých jeho ani nedotkla.

„Poppy dostane hračkársky kuchynský riadik,“ prezradil kamarátke. „Skôr než strhla ďalší baliaci papier, mamina jej darčeky skryla do špajzy.“

Hana sa pri pomyslení na darčeky v špajze zasmiala. Evanova sestrička má iba dva roky, ale všetko si robí po svojom.

„A čo dostaneš pod stromček ty?“ spýtal sa Evan.

„Chcela by som skicár a farby,“ odvetila Hana bez toho, aby zdvihla zrak od svojej kresby. „Verím, že ich dostanem.“

„Určite áno,“ povedal Evan. „Tvoja mama vie, ako rada kreslíš. Ja som si želal…“

„Novú pretekársku hru do X-boxu?“ dokončila zaňho Hana.

Evan sa zasmial. „Ako si to uhádla?“

„Veď o nej rozprávaš celý týždeň,“ pripomenula mu.

Evan sa usiloval nazrieť do Haninho obrázka, ale zakrývala si ho prameňom vlasov. Namiesto toho teda pozrel von oknom na ťažkú sivú oblohu. „Myslíš si, že bude snežiť? Bolo by super, keby sme mali biele Vianoce!“

Hana zdvihla hlavu od kresby a odhrnula si z očí ofinu. „Och,“ zažiarili jej očká. „To by teda bolo! Už sa neviem dočkať, kedy postavím snehuliaka.“

„Ja sa teším na sánkovačku,“ povedal Evan. „Som zvedavý, ako rýchlo sa spustím z kopca za naším domom. Máme dvoje sane, môžeme si dať preteky!“

Hana sa zasmiala. „Dobre, uvidíš, že ťa porazím. No len ak si potom zasúťažíme aj v stavaní snehuliaka.“

Evan sa zadíval na Hanin obrázok. „Jéj, ten sa ti podaril,“ pochválil ju, keď na ňom zbadal sane preplnené darčekmi.

„Povedala som ti, že sa nemáš pozerať,“ napomenula ho Hana a tvárila sa, že ho ide švihnúť pravítkom. „Ešte nie je hotový.“

„Okej,“ povedal s rukami nad hlavou. „Sľubujem, že už nebudem nakúkať.“

Znovu sa díval z okna a uvažoval, kedy začne snežiť. Ťažké oblaky boli nízko. Isto sú plné snehu, pomyslel si. Dokonca aj mrzlo, do školy všetci prišli s červenými nosmi.

„Koniec,“ vyhlásila Hana. „Vymeňme si výkresy. Ty prvý.“

Evan, hoci trochu zahanbene, jej podal svoj obrázok soba.

„Nie je taký, ako by mal byť, však?“ spýtal sa.

„Nakreslil si mu šesť nôh. A čo za ovocie to má na hlave?“

„To nie je ovocie! To sú parohy.“

„Aha,“ Hana sa snažila zamaskovať smiech.

„Ukáž teda svoj,“ vyzval ju Evan.

Podala mu ho. „Fíha!“ zvolal Evan. Bol to obrázok chlapca v pretekárskom aute, ktoré uháňalo vedľa Mikuláša na saniach. Chlapec mal pehavé líca, malý nos a na tvári mu žiaril obrovský úsmev.

„Podobá sa na mňa!“ zasmial sa Evan. Hana nakreslila pri oboch kolesách tri prúžky, ktoré naznačovali, že auto ide rýchlo. Zástavku na cieľovej rovine držal drobný vtáčik. Pod obrázkom bol nápis: Veselé Vianoce, Evan .

„Krásne, Hana,“ poznamenala slečna Parkerová, ktorá práve prechádzala okolo. „Za to môžeš dostať pochvalu do ďalšieho polroka.“

Hana sa začervenala a Evan videl, že je akási nesvoja. Odjakživa bola tichšia než on a nikdy by sa sama nevychvaľovala svojím umením, preto sa mu zdalo super, že iní ľudia ju ocenia.

„Nechám si to,“ povedal a vložil si kresbu do batoha. „A keď raz z teba bude uznávaná umelkyňa, dobre to predám,“ vtipkoval.

Hneď nato zazvonilo a celá trieda oslavovala. „Vianočné prázdniny!“ zakričal ktosi.

„Tichšie,“ zvýšila hlas slečna Parkerová, aby ju cez všetok ten hluk a škripot stoličiek bolo počuť. „Krásne Vianoce všetkým! A nezabudnite si kabáty a  čiapky.“

„Veselé Vianoce, slečna Parkerová,“ zakričali deti zborovo a všetky naraz sa hnali k dverám.

Na ihrisku začali poletovať prvé snehové vločky. Všetci hľadeli na sivastú oblohu a drobné biele vločky padajúce na zem. Na chvíľu stŕpli, akoby ich očarilo kúzlo snehu. „Fíha!“ skríkol Evan. „Presne včas. Na prázdniny!“

„Pochytajme ich!“ navrhol ktosi. Akoby čaro v momente pominulo, všetci sa rozpŕchli a s rukami schovanými v rukaviciach sa celí bez seba naháňali za vločkami.

„Jednu som chytil na jazyk,“ zvolal hrdo Evan.

Hana stála obďaleč a sledovala, ako sa spolužiaci hmýria, vyskakujú a načahujú za snehovými vločkami. Svetlé vlnené čiapky a dlhé šály sfarbovali ihrisko do rôznych farieb. Hanu svrbeli prsty, tak veľmi to chcela nakresliť.

Vystrčila ruky a žasla nad dokonalými drobnými vločkami, ktoré jej dopadali na čierne rukávy kabáta. V slabnúcom svetle obdivovala ich spletité tvary.

Vločková hra sa zmenila na naháňačku a Hanina priateľka Beth ju čoskoro schmatla za ruku a ťahala, aby sa k nim pripojila. Evan za nimi vyštartoval a vrčal pritom ako pretekárske auto.

„Mám ťa!“ zakričal, keď ich dobehol.

Hrali sa aj po tom, čo sa školské ihrisko vyprázdnilo. Rodičia si prišli vyzdvihnúť deti a volali na ne, aby si zazipsovali vetrovky a našli svoje čiapky.

„Poďme, Evan,“ posúrila kamaráta Hana, len čo začala učiteľka všetkých vyprevádzať z brány.

„Nechceš ísť k nám?“ spýtal sa Evan. Býval iba tri domy od Hany, takže väčšinu času trávili spolu. Raz u jedného, inokedy u druhého alebo vonku na dvore. „Máme čokoládový koláč a plnené šatôčky.“

„Dobre!“ pritakala Hana s úsmevom.

Evan chvíľu zháňal svoj šál a potom šiel za Hanou k bráne.

„Veselé Vianoce!“ poprial kamarátom.

„Veselé Vianoce!“ odpovedali. „Maj sa, Evan! Ahoj, Hana!“

Rozbehli sa krížom cez sneh. Evan sa už tešil, ako sa zahryzne do jednej z maminých dobrôt.

Hana sa stále obzerala a obdivovala, ako sneh všetko mení. Zrazu zbadala veveričku, ktorá vo chvíli, keď skákala z jednej vetvičky na druhú, spustila snehovú spŕšku.

„Asi aj veverička zháňa nejaké jedlo,“ povedala. „Možno sa pokúša spomenúť si, kde si zahrabala všetky oriešky.“

„Som rád, že si takéto veci nemusím pamätať,“ potešil sa Evan. „Bol by som zúfalá veverička!“

Po chvíli rozhodil rukami a oznámil: „Ja, Evan Smith, vyhlasujem, že tento sneh sa neroztopí.“

Hana sa zachichotala. „Naozaj?“ uisťovala sa. „Ako to vieš?“

„Pozri sa na vrcholce stromov a stĺpiky na plote. Všetko je pokryté snehom.“ Pri pohľade na Hanu mu oči zažiarili radosťou.

„Čítaš mi myšlienky.“