Zakázaná
príťažlivosť

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať m ô žete na
www.lindeni.sk

www.albatrosmedia.sk

Kristína Ježovičová

Zakázaná príťažlivosť – e - kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

1. kapitola

Sadám si k baru. Do rohu, kde je najväčšie prítmie. Chcem byť neviditeľná. Nenašla by ma tu ani Laura. Pravdepodobne si teraz „čekuje“ genetický materiál. O osobu, s ktorou prišla, najbližšiu hodinu určite nezakopne.

„Čo ti dám? Opäť minerálku s vyhrkanými bublinkami?“

Už predtým mu bol divný môj výber. Čo je na tom, že rada pijem vybublinkovanú minerálku? „Dvojitú vodku s džúsom,“ zamrmlem.

„Skvelý výber,“ uznanlivo hovorí barman. Zrejme vie odčítavať z pier.

„Ďakujem.“

Položí predo mňa pohár.

Hrknem do seba tretinu, onedlho druhú a nekašlem sa ani s treťou. Po chvíli mám toho dosť! Previnilo sa pozriem na dno. Do prčíc. Som tu autom.

Je tu horúco ako v pekle. Z kabelky si vytiahnem gumičku a na vrchu hlavy si robím drdol. Nemusím byť sexi. Aj tak priťahujem len samých debilov (posledných päť rokov bol iba jeden, ale to teraz nie je podstatné). Bol debil? Bol. A rozišiel sa so mnou.

Podprsenka ma tlačí. Nechce sa mi kvôli jej vyzlečeniu stepovať na záchod. Vodka stihla zaparkovať v hlave, no do mechúra sa ešte nedostavila, takže sa z tejto stoličky neodlepím kvôli takej banalite. Pozriem sa dole na svoj dekolt. Prsia sú krásne, guľaté, veľké. Také, aké si ich prial on. Vďaka podprsenke, ktorá mi robí z hrude držadlo na odkladanie vystuženého mučiaceho prístroja s kosticami. Chcel, aby vyzerali nadupane. Aspoň na verejnosti. Ale to už je preč... Už s ním nechodím a stále nosím tie vypchaté tlačiace obludy?!

„Môj výstrih je jedna veľká lož,“ šomrem sama pre seba. Siahnem si do topu, najprv vyberiem jednu silikónovú vložku a potom druhú. Capnem ich po jednej na barový pult (za triezva by som si netrúfla): „Pravá pravda, ľavá pravda.“ Uškrniem sa. Asi napíšem nejaký traktát s názvom: Filozofia pušapiek. Podnadpis: Na každé klamstvo dve pravdy.

Pootočím sa na zadku, na ktorom badať rozchodové stopy sebaľútosti a letných depresií strávených v posteli. Veru, najradšej by som bola teraz vtlačená do matraca, zašpinená od čokolády od úst až po paplón a žialila nad strateným časom. Lenže ja krava som sa musela dať vyvenčiť! Jednou rukou sa hrám s pohárikom a tou druhou si siahnem vzadu pod tričko. Po desiatich sekundách – hrubý odhad – sa mi podarí vyzliecť si podprsenku. Snažila som sa robiť to čo najviac nenápadne. Cítim sa plocho, no skvelo. Som voľná!

Nenápadne a rozšafne hádžem podprsenku i vypchávky za bar, pristáli na prepravke s prázdnymi fľašami.

Dočerta! Keď tak premýšľam, je to jedna z mojich najlepších popieračok neexistujúcej gravitácie (na plochú hruď pôsobí všeličo, len gravitácia ju obchádza). Budem ju potrebovať, keďže o tri dni nastupujem do novej práce, ktorá je, pravdupovediac, mojou prvou serióznou robotou po výške. Som učiteľka. Zodpovedná dospelá osoba. Došľaka. Nechcem byť ešte dospelá. Ale asi sa tomu nevyhnem. Ako v tranze počúvam hlučnú hudbu, kým ma neosloví nejaký mladík so slušne vyzerajúcimi telesnými obrysmi.

2. kapitola

„Ako sa máš?“ spýta sa ma.

Mala by som urobiť službu porozchodovej feministickej obci, ktorá trpí alergiou na všetkých chlapov a odvrknúť mu niečo hnusné a poslať ho niekam. No robím zásadnú chybu! Pootočím hlavou, aby som mu pozrela lepšie do očí, no od toľkého zaostrovania v tom chabom svetle ma rozbolí hlava. Túžim zúfalo vedieť, akej farby má zreničky. Tvár mu uchopím do oboch dlaní a pritiahnem si ho bližšie k sebe. Potom mu skloním hlavu smerom k barovému pultu. Rozbúši sa mi srdce. Má ich čokoládovo hnedé. Nie temné a uhrančivé, ale veselé a iskrivé.

Pohľadom opäť skĺznem k jeho ústam. Usmieva sa. Veľmi rozkošne. Dotknú sa nám nosy. Takmer ma pobozká. Je cudzí! Hrabe mi? Včas sa spamätám a pustím ho. Tuším som dnes zrelý kandidát na schytanie mononukleózy.

Posuniem sa na klzkej barovej stoličke nabok, aby som sa oddialila od chalana v rifliach a modrom tričku. Keď sa však kĺžem, moje nohavice sú zrejme šmykľavejšie, ako som si prvotne myslela. Skoro som sa strepala. Chytá ma včas, predtým ako stihnem spadnúť. Stavia ma na rovné nohy a pevne drží v náručí. Je odo mňa vyšší, a to sa mi neuveriteľne páči. Jednou rukou ma pridŕža okolo pása. Niečo ma tlačí na bruchu. Kriste! Nadržanec!

„To je vrchol!“ vyprsknem. Vystrelím dlaň, že mu jednu strelím, no chalan sa uhne a moja ruka pristane na tvrdom drevenom pulte. Zaskučím bolesťou. Ruka, ktorou ma držal okolo pása mizne a ja mám pocit, akoby som stratila záchranné koleso.

„Prepáč, prepáč, to som nechcel,“ zakričí. „Na základke som chodil na karate, tak mám skvelé reflexy. Sadni si, prosím ťa,“ prikazuje mi, keď vidí, ako sa motám. Automaticky sa štverám na stoličku. Opatrne mi chytí zápästie druhej ruky a obzerá si moju dlaň. Napokon ju fúka. A ako zakončenie pobozká. „Daj mi, prosím ťa, trochu ľadu,“ kričí smerom k barmanovi.

„Prečo si mi, preboha, chcela streliť? Bol som príliš drzý? Fakt som nechcel, aby si spadla na zem,“ povedal mi priamo do ucha.

Otŕča mi ucho, aby som mu mohla odpovedať: „Tlačil si ma svojím... Je to...“ Chcela som povedať, že nechutné, ale s tým sa veľmi nestotožňujem, tak radšej mlčím.

Oči i ústa má vysmiate ako lečo. Nechápavo naňho pozerám. Zdvíha ľavačku do vzduchu a kýva mi pred očami nejakým predmetom. „Moja peňaženka,“ poznamená a zastrkuje si ju do zadného vrecka.

Prikývnem, snažím sa byť vážna, no o chvíľu sa rozosmejem aj ja. Barman nad nami krúti hlavou, no bez slova položí na pult misku s ľadom. Jeden kúsok vezme môj nečakaný spoločník do prstov a prechádza mi ním po dlani. Ľad sa topí rýchlo a čoskoro cítim dotyk končekov prstov. Prechádza mi pozorne po všetkých čiarach. Je taký dôkladný. Strhnem sa.

„Je to nepríjemné?“

„Nie, nie. Musím pohľadať kamošku.“ Oddiali sa a starostlivo mi uloží ruku na stehno.

„Aha, aj ja by som mal ísť za kamošmi,“ zvreskne do hlasnej hudby a vzápätí sa opäť ku mne nakloní. „Si to najkrajšie dievča, aké som kedy videl,“ zašepká mi niekam do vlasov nad uchom. To je to najkrajšie klišé, čo mi kedy nejaký chalan povedal. Timo, s ktorým som chodila päť rokov, mi nikdy nič také nepovedal, no na druhej strane, neplytval chválami môjho výkonu v posteli.

Pripravil ma o panenstvo v rekordnom čase. Náš sex bol vždy veľmi rýchly. Ešte ani nezačal a už skončil. No Timo žiaril zakaždým spokojnosťou a ja som si myslela, že to tak má byť, i napriek tomu, že mňa tento akt s ním nikdy neuspokojoval. Napokon som náš vzťah brala ako samozrejmosť a aj všetko, čo k tomu patrilo, respektíve nepatrilo. Aj to, že som musela zaňho dokončiť jeho prácu v kúpeľni zahalená kopcom peny s rukou v rozkroku.

Keď žena chlapa ľúbi, je slepá a okrem toho blbá, podriaďujúca sa, absolútna otrokyňa. Nevyžaduje nič a len spĺňa nároky. Keď teda stretne blbca. Ešteže bol, lepšie povedané stále je, vynikajúci kuchár. Lebo, ak je pravda, že láska ide cez žalúdok, tak v mojom prípade to bola dvojnásobná pravda. Zvyšky, ktoré nosil z drahej reštaurácie, hovorili jasným jazykom. Gastronómia odrazu nezačínala a zároveň nekončila na rodnom Liptove, ale začínala na Liptove a končila pri Timovi.

„Povedal som niečo zlé?“

„No nie... si milý... musím ísť na záchod. Maj sa pekne. Nech sa ti darí, nech už si ktokoľvek.“

„Volám sa...“ začne, no ja sa nezdvorilo zvrtnem a čo najviac vzpriamene kráčam na toalety.

„Je príliš skoro na novú známosť,“ hovorím sama pre seba. A tu sa prejavuje moja povaha. Hneď predpokladám, že so mnou bude chcieť vážny vzťah, hoci sa nepoznáme. Som úplne absurdná. S Timom som bola až pridlho a príliš som si zvykla, že nie som sama, aj keď... samotu som pri ňom pociťovala až príliš často. Čo si budem klamať. Náš vzťah bol totálne fiasko, ktoré sa zakladalo na tom, že si nás vybrala fľaša vína. A to hovorí za všetko.

Vyťahujem mobil a snažím sa prečítať esemesku: Išli sme inam, barman mi povedal, že máš tiež zábavku. Ráno sa vidíme, Laura.

Ach, dočerta, nemienim sama cvakať za taxík. Zúrivo hádžem telefón do tašky a som pevne rozhodnutá prejsť sa po čerstvom vzduchu, dve hodiny si pospať v aute a potom to odšoférovať domov, teda do podnájmu. Načo som preboha pila? Nemyslela som si, že ma Laura nechá v štichu. Stretla som ju krátko po ukončení školy a stala sa mojou záchranou po rozchode s Timom, keďže mi poskytla voľnú izbu v podnájme, v ktorom býva. Ako som sa pred nedávnom dozvedela, tá izba je vraj prekliata. Nikto sa v nej neohrial viac ako pol roka. No uvidíme, čo bude so mnou. Takmer vrazím do stĺpa, na ktorom visia šípky, no práve teraz nik nehrá. Cez terč niekto zavesil moju podprsenku a na jeho okraje prilepil silikónové výplne. Slon s ušami a chobotom. Aké nápadité! Strhávam chobot, uši si z hygienických dôvodov neberiem.

3. kapitola

Vonku prejdem okolo hlučných mladíkov, celkom ľahostajne a vyrovnane, aj keď... moje sebavedomie je niekde v smetiaku. Hodil ho tam Timo. Vlastne, neurobil to naraz, hádzal ho tam postupne a pravidelne. Najviac som sa mu páčila v tme a rozkročená. Inak som mala príliš malé prsia, príliš široký pás, a podobne. Bol kritický aj voči sebe aj okoliu, tak som to brala ako súčasť balíčka. Teraz, keď ma odkopol, mi je, už po dvadsiatypiatykrát počas tejto noci na hovno z toho, že som to neurobila ja... a to oveľa skôr.

Prebehne mnou zima, vonku sa ochladilo a alkohol akosi prestáva účinkovať. Nevadí, v aute sa prikryjem dekou, ktorú mám na zadnom sedadle. Zatiaľ si dávam dole gumičku, aby mi kučeravé vlasy prikryli plecia, nech ma aspoň trochu zohrejú.

Ani moje vlny sa mu nepáčili! Denne som si ich žehlila, aby bol spokojný. Každá žena vraví, že nikdy nepripustí, aby sa menila kvôli chlapovi a pritom, ak máme nešťastie na idiotov podobných Timovi, ktorí nás ani len nedokážu uspokojiť v posteli, poddáme sa ich požiadavkám, lebo sa im chceme zapáčiť tak veľmi... Tak veľmi túžime po pochvalnom slove. Tak veľmi ako pes na reťazi po voľnosti. Lenže toto prirovnanie je pritiahnuté za vlasy, pretože... už som dvadsiatyšiestykrát pri tej istej myšlienke... Mala som sa zbaviť tej čudnej reťaze menom Timo a bol by pokoj.

No zmocnil sa ma ako chuť na čokoládovú lávu vylievajúcu sa z koláčikov s malinovým sorbetom, ktoré mi podával výnimočne na Valentína. Návykovo.

„Máš krásne vlasy.“

Mykne ma. Tuším mi je v pätách chlapec, s ktorým som hovorila pri bare. „To je veľmi originálny kompliment,“ hovorím ironicky, no v duchu sa teším, že sa mu páčia práve také, aké sú.

„Tvoja krása je originálna a nepotrebuje vzletné prirovnania.“ Na pleciach mi pristane mikina a jeho ruky. „Prepáč, je zafajčená, ale verím, že zahreje.“

„Džentlmenov človek nestretáva každý deň.“ Strasiem zo seba jeho ruky, no oblečenie si pritiahnem bližšie k telu.

„Čo nie je, môže byť.“

„Chystáš sa na edukáciu mužskej populácie v okolí?“ pokračujem v chôdzi.

„To nie, možno by stačilo, keby si sa stretávala len so mnou.“

„Nemám záujem,“ odseknem.

„Au, to zabolelo.“

Mrknem po ňom. Tvári sa, že si vyberá dýku zo srdca. „Si milý, ale...“

„Príliš dotieravý?“

„Nie.“

„Príliš zanietený?“

„Jednoducho si nehľadám známosť.“ Pri mojom aute zastavím. „Ďakujem za odprevadenie.“

„Chceš šoférovať?“ spýta sa udivene.

„Nooo... nie hneď, ale...“

„V žiadnom prípade, blázniš? Pila si!“

Zažmurkám. „Ďakujem za inventúru mojej krvi. Som dospelá žena a okrem iného, sledoval si ma a to sa nepatrí.“ Vystrkujem prst a karhám ho ako nezbedného chlapca. Druhou rukou vyberám z bočného vrecka kabelky kľúče a jediným šťuknutím otváram auto.

„Pozeranie nie je zakázané.“

„Podľa mňa nebolo potrebné dívať sa na... človeka, keď je v zlom rozpoložení. Viem, že vyzerám ako zúfalka a alkoholička k tomu,“ otváram dvere na strane vodiča.

„To som si nemyslel,“ zaklame.

„Pche,“ odfrknem a hodím na stranu spolujazdca kabelku, „vy chlapi ste hrozní, až príliš si to uľahčujete.“

Chystám sa nasadnúť do auta a jasné, že sa nechystám šoférovať, len chcem sedieť a čakať na prvú električku, zamknutá v aute. Šialene ma bolia nohy a ten chlapec ma až príliš vyvádza z chabej rovnováhy.

„Nerob to, prosím,“ oblapí mi driek, odsunie ma, pribuchne dvere auta a pritisne ma o ne. „Neopúšťaj ma.“

Šokovane sa dívam na jeho pery, ktoré sú až príliš blízko. Od chrbta ho objíma pouličné osvetlenie. Vyzerá ako anjel. Až teraz si uvedomím, aký je mladý. Prvýkrát za celý večer sa zoširoka usmejem. „Tak myslím... azda by som mohla s tebou ešte pobudnúť.“

„Prepáč... ale budem to musieť urobiť. A ak mi budeš chcieť dať facku, opäť sa uhnem, mám dobré reflexy, veď vieš,“ dotýkajú sa nám nosy, keď to hovorí a ja sa stále usmievam ako koza. „Máš tie najrozkošnejšie jamky v lícach.“

„Ty si strašne...“ nestihnem dopovedať, pretože sa na mňa pritisne celým telom. Bozkáva mi najskôr okraje pier, potom prejde do stredu a ten bozk ma zasiahne ako úder bleskom. Som uvoľnená a akoby zhypnotizovaná tými jeho sladkými ústami, ktoré by mohli byť návykové. Nahlas vzdychnem.

Oddiali sa odo mňa. „Nič krajšie som ešte nezažil.“

„Robíš si srandu? Stála som tu ako mŕtvola.“

„Aspoň viem, že nie si žiadna nymfomanka, ktorá sa vrhne na chalana ako lačný sup.“

„Ale čo ak...“ nedokončím.

„Ak čo?“

Odsotím ho a vzápätí schmatnem za tričko, nech ho tentoraz môžem pritlačiť o auto ja. „Čo ak som sa krotila? Ukážem ti, čo dokážem?“ Pricapím sa naňho, dvíham sa na špičky a obtriem sa oňho hrudníkom. Nerob to, nerob to, kričí rozum. Urob to, urob to, kričia roztúžené bradavky. Nie je mi pomoci. Jazyk mu vrazím do úst a mapujem nepoznané územie. Chutí ako žuvačka hubba bubba a kofola v jednom. Netrvá dlho a pridá sa ku mne, tak trochu ma zamrzí, že som ešte stále nacenganá a môj dych pripomína putiku, zatiaľ čo jeho je taký nevinný a sladký. Chcem sa odtiahnuť, no zastaví ma. Rukami zachádza pod mikinu a oduševnene ma objíma. Zrejme je na labilné sebaničiace alkoholičky. O ďalších desať sekúnd sa mu hrabem vo vlasoch, zatiaľ čo mi on prechádza bruškami prstov po chrbte.

Obaja nevládzeme dýchať. „Hodíme sa k sebe,“ zašepká.

„Hľadáš niekoho na sex?“ Môj cieľ je jasný. Po sklamaní s Timom nič iné nechcem. Len kvalitný SEX.

„Sex?“ pýta sa prekvapene. „No... Chcel by som ťa lepšie spoznať.“ Jazykom mi prechádza po uchu, keď to hovorí.

„Fyzicky, alebo psychicky?“ nasadím prísny tón skúšajúcej.

„Klamal by som, keby som povedal, že len psychicky. Ale nedá sa odpovedať iba druhou možnosťou.“

„Takže máš o mňa komplexný záujem? Ale ja nič také nehľa...“ nestihnem dopovedať, pretože nás preruší prichádzajúca partia chalanov.

„Hej, Johno, idete s nami, alebo máte inú zábavu?“

Zahanbene sa od neho odtiahnem. Bujarý smiech skupiny chlapcov je ako obliatie vedrom ľadovej vody.

„Zostanem s... dámou,“ povie namosúrene chalan, s ktorým som sa práve dobozkávala. Premeriam si partiu, s ktorou prišiel. Zhltnem kefu, ak tí chalani majú viac ako osemnásť.

„Užite si to,“ zakričí jeden z tlupy dvojzmyselne, no kráčajú ďalej a viac sa o nás nestarajú.

„Takže... Johno?“ ozvem sa, keď chalani konečne zmiznú z dohľadu.

„No, vlastne Jano. Ale väčšina ľudí ma volá Johno, alebo Johny. A ty sa ako voláš?“

„Hm... no... Jana.“

„Naozaj? To nemôže byť náhoda. Preto by si mala vedieť, že...“ Skloní sa a pobozká mi obočie. „Moja sestra Lucia je vo väzení,“ vyhŕkne.

4. kapitola

Strategicky sa k jeho, podľa všetkého, úprimnému prejavu nevyjadrujem. Chcem i nechcem vedieť viac. Tak trochu nerozumiem, prečo to na mňa tak vystrelil. Šibe mu?

„Zabila dvoch ľudí.“

„Prečo mi to hovoríš?“

Z tváre mi odhŕňa vlasy. „Myslím, že by si to mala vedieť, keďže si sa práve chystala šoférovať.“

„Nechápem prečo. Za to, že sme sa pred chvíľou... rozprávali?“

„Chceš povedať bozkávali?“

„Nemusím poznať tajomstvá, aby sme mohli...“

„Chcem ti niečo povedať.“

Pokrútim nesúhlasne hlavou.

Úplne ma ignoruje a hovorí si svoje, akoby to musel zo seba dostať von v čo najkratšom čase: „Lucia vyrazila s kamošmi na diskotéku. Bol to jeden z tých večerov, na ktorý by človek chcel zabudnúť, hoci mal byť nezabudnuteľný, ale z celkom iných dôvodov. Keby prebiehal tak, ako bolo v pláne, segre by do ďalšieho dňa vyfučal z hlavy. Teraz sa však nad ňou vznáša ako večný čierny mrak,“ je opretý o auto a ja stojím vedľa neho. „Po ceste domov nedala pozor. Vybehla z vedľajšej uličky na hlavnú. Vrazila s fotrovým terénnym autom do iného auta. Sedel v ňom chlap s malým bábätkom. Obaja zomreli.“

„To je strašné.“

„Mohla by si skončiť podobne a ešte horšie, ak by si si v tvojom stave sadla za volant.“

„Poznáš ma len chvíľku a už ma poučuješ a kritizuješ,“ hnevám sa. Jasné, že má pravdu. Pôsobilo to tak, že chcem naozaj šoférovať, lenže svoju pravdu viem ja a on má tu svoju, ktorú som mu dovolila uvidieť. Všetko ostatné je preňho klamstvo.

„Ak mi teraz povieš niečo v tom zmysle, že to máš domov len kúsok, alebo, že sú nočné cesty prázdne...“ zasekne sa uprostred rodičovsky ladenej kritiky. „Čo je, prečo sa smeješ?“

Odrazu pôsobí, akoby mal prinajmenšom sto rokov. „Pre tvoju informáciu, nechystala som sa šoférovať, ale mala som v pláne pospať si v aute, alebo prinajmenšom prečkať, kým zo mňa vyprchá alkohol, alebo kým pôjde prvá električka, či čokoľvek, čo ma dopraví domov. Mala som čakať tu vonku?“

„Mohla si si objednať taxík.“

„Na taxík momentálne nemám, ale peši to mám asi tak trištvrte hodinu. To by hádam šlo.“

„Asi áno,“ uškrnie sa a odstúpi od auta.

Zamknem ho. Mlčí. Nenavrhne mi, že ma odprevadí? „Tak ahoj.“ S kľúčmi v pravačke prejdem päť krokov cez parkovisko, aby som sa dostala na chodník a hneď mi dôjde, že toto nebude lahodná prechádza. Nie v týchto topánkach a nie v tomto chladnom septembrovom ráne alebo noci? Uvedomím si, že cez plecia mám prehodenú jeho mikinu a zastanem. Otáčam sa. Celý čas ma sledoval a stál na rovnakom mieste. Škoda, že nevidím výraz jeho očí, škoda, že... Kráčam späť jeho smerom a pomaly nechávam kĺzať dolu látku, najprv z jedného ramena a potom z druhého. Chytím ju pred seba a zastanem blízko pri ňom. Medzi nami sú len moje ruky, oblečenie a veľká, alebo lepšie povedané obrovská spaľujúca túžba. Už mi ani nie je chladno, mám zvláštne absurdné zimomriavky, ako keď v horúcom lete nasadnem do rozpáleného auta.

Vezme mikinu a opäť mi ju obtáča okolo ramien. Prstami prechádza po roztvorenom zipse z oboch strán. Od krku, cez hrudník, zastane pri prsiach, no nedotkne sa ich, iba sa nadýchne viac nahlas. Napokon sa dostane k bežcu a k protiľahlej strane, ktorá sa doň zasúva. Oba konce oblečenia zovrie medzi ukazovákom a palcom. Celý čas sa mi díva do očí. Celý čas. „Si krásna.“

Opäť sa mi nahrnú slzy do očí. Dojíma ma, že sa mu tak páčim. Privriem viečka, aby som ich zahnala, a keď ich otváram, už som v jeho objatí. Feministiská porozchodová obec by nebola nadšená. Teda vôbec!

„Prečo plačeš?“

„Pretože klameš.“ V hlave sa mi vynárajú Timove slová. Plávajú v mojej mysli ako krvilačné žraloky. Odhrýzajú z môjho sebavedomia i teraz a rany sú čoraz hlbšie. Neviem pohnúť rukami, pretože ma Johno uväznil.

Už opäť cítim kofolu a žuvačky, keď mi hovorí blízko pri ústach: „Si prvý človek, ktorému nechcem klamať, a ktorému chcem hovoriť pravdu. Už ma bolí to pretvarovanie.“ Bozkáva ma po tvári. Len ústa vynecháva. „Chcel som ti navrhnúť, že ťa odveziem domov na tvojom aute, ale zdalo sa mi drzé, ponúknuť ti také niečo, keďže sa poznáme tak krátko.“

Usmejem sa. Haló! Vôbec sa nepoznáme! „To auto ani nie je moje. Požičal mi ho strýko, pokým ho nepredá. A ty... ty si prišiel ako?“

„Môj odvoz odišiel pred desiatimi minútami.“

„Tak... ale... keď ma odvezieš... Síce neviem, kde bývaš, ale ako sa dostaneš odo mňa domov ty?“

„Taxíkom.“

Červenám sa. Namýšľala som si totiž, že bude chcieť zostať u mňa. „Aha.“

„Znieš sklamane.“

„Nie, nie... budem rada, ak to tak urobíme. Nerada by som tu nechávala auto.“

Púšťa ma z náručia a natŕča mi ruku, do ktorej mu vkladám kľúče.

5. kapitola

„Si nerád, keď ťa niekto vyrušuje pri šoférovaní. Je to pravda, alebo sranda?“

Zasmeje sa. „Pravda.“

„Asi by som ti mala vrátiť mikinu, alebo...“

„Pozvať ma na pohár žapobľaše?“

„Čítal si Kamoša obra?“

„Nooo, niečo také.“

„Bol si na tom v kine,“ konštatujem. „Bude ti stačiť voda? Iné nemám. Prisťahovala som sa len pred nedávnom.“

„Okej, to stačí.“

Johno je mĺkvy. Predtým, ako vykročíme na schodisko, mi podáva kľúče od auta, ktoré som si od neho zabudla vziať. Až teraz som si uvedomila, aká som pochabá. Práve som si pozvala cudzieho muža, teda lepšie povedané chlapca do bytu, a okrem toho, ten chlapec ma sem doviezol a teraz bude vedieť, kde bývam, takže keď sa z neho vykľuje psychopat, budem sa musieť odsťahovať a moja izbietka si obháji svoju povesť, aj keď vôbec netuším, čo sa prihodilo ostatným podnájomníkom, a prečo v izbe nevydržali bývať dlhšie ako niekoľko mesiacov.

Po schodoch kráčame vedľa seba. Stopnem ho pred bytom. „Sme tu.“ Odomknem, priložím si prst k ústam a šepkám: „Mám ešte dve spolubývajúce. Netuším, či sú doma, tak radšej buďme ticho. Nechcem ich zobudiť.“ Ale Lauru by som celkom isto mohla, veď ma nechala v bare napospas osudu.

Vyzúvame sa. Kabelku si ukladám do skrinky na topánky. Všimnem si jeho ponožky s rozprávkovým psom Scooby-Doo. Prekvapene vytreštím oči. Čo ak je ešte mladší, ako predpokladám? Možno má aj menej ako osemnásť. Okamžite tú myšlienku hodím za plece. Čo na tom záleží?

Vzpriamim sa, a v tichosti ho vediem pred svoju izbu. Mohli sme ísť do obývačky alebo do kuchyne, ale... potrebujem to. Tak veľmi potrebujem, aby pokračoval v tých krásnych gestách a díval sa na mňa úprimnými hnedými očami. Stojí za mnou. Celkom blízko. Odhŕňa mi vlasy z krku a bozkáva ma naň. Vyzerá to tak, že Laure odpustím. Keby bol na jeho mieste Timo, vyzliekol by mi v rýchlosti nohavice i nohavičky a prehol by ma. Tak to chcel urobiť pri našom prvom raze. Keby som ho neupozornila, že som panna, bol by neohľaduplný ako pri všetkých súložiach potom.

Lenže Johno sa ma nedotýka, iba ústami. Netlačí sa na mňa. Bozkáva ma jemne a precízne po krku. Dýcham prerývane. Stlačím konečne kľučku a pomaly otváram. Rýchlo by to ani nešlo, pretože dvere sa šúchajú o koniec postele.

„Tvoja izba je... útulná,“ dostane zo seba.

„Ale takým klaustrofobickým spôsobom,“ dodám chrapľavým hlasom. Až sa čudujem, že ten hlas patrí mne. Túto malú kuticu by nemali ani nazývať izbou, lebo sa sem ledva zmestí posteľ, knižnica nacapená na jednej zo stien a nočný stolík. Možno má práve jej minimalizmus niečo spoločné s jej prekliatím. Na druhej strane, je to najlacnejšia izba v okolí, takže má svoje ekonomické výhody.

„Vitaj v mojom kráľovstve.“

Keď zažnem, opiera sa o veraje. Je vážny a súdiac podľa výrazu tváre, premýšľa nad mojím pohnutým osudom. A potom sa usmeje. „Nezáleží na tom, aké veľké kráľovstvo vlastníš, ale akou dobrou kráľovnou si.“

„Hlavne keď som kráľovná, šašo a poddaný v jednom. Znie to divne, ale... musíš vyliezť na posteľ, aby som mohla zavrieť dvere.“

Červená sa, tak trochu, tak milo. Poslúchne ma, sadne si, a oprie sa o čelo starej váľandy. Obzerá si Zaca Efrona na pyžame. Vyskočím na posteľ, v tej istej chvíli zoskočím a zároveň dvere privieram. Pyžamo hádžem pod vankúš.

„Máš rada modrookých chlapcov?“

Sadnem si k nemu a tiež sa opriem o čelo postele. Napravím si okuliare a prezerám si jeho oči. „Až dodnes som si myslela, že sa mi páčia len modré oči.“

Johny mi položí dlaň na líce. „Nahneváš sa, ak ti dám preč okuliare?“

Dávam si ich dole sama. Ruka mu klesne k môjmu pásu.

Len nerada sa od neho odtŕham, opatrne sa nakláňam a položím ich na nočný stolík. Vrátim sa späť do svojej polohy. Ihneď sa mi prisaje na pery a bozkáva ma. Pohybuje perami v zmyselnom tanci, no musím sa od neho odtiahnuť. „Musím... potrebujem...“

„Pre tvoje pery by som aj zomrel.“

„Vážne? Ale počkáš, kým sa vrátim z vécka, že?“

„Jasné, nemám sa tu ani kde obesiť,“ ukazuje smerom k chabej hompáľajúcej sa žiarovke.

„Vtipné. Hneď som tu, lenže...“

„Lenže čo?“

„Stále ma držíš.“

Dáva mi pusu ako milenec milenke. Akoby bol súčasťou môjho života už odjakživa. Potom ma pustí a ja takmer spadnem z postele. Dlaňou sa včas zachytím o nočný stolík, rovno na mieste, kde som si odložila okuliare. Mám šťastie, tieto okuliare zo strednej sú viac ako alternatívne, čo sa štýlu týka, a navyše, neohrozí ich nič. Také dochytané si ich nasadím.

„Som nemotorná, však?“ opäť ma drží. „Už naozaj musím.“ Vyskočím z postele. Prejdem cez menšiu škáru a nakoniec ho zatváram v izbe. Moju spolubývajúcu Katu považujem za nymfomanku... a vlastne ani Laura, ktorú poznám krátko, nie je celkom v poriadku. Musím si ho ustrážiť.

Veď on nie je môj, uvedomím si počas cikania. Je tak prehnane očarujúci a dáva mi tie komplimenty preto, lebo ma chce dostať do postele. Prakticky som ho dostala ja do svojej. Utieram sa a potom si uvedomím, že by som sa mala tam dole osprchovať. Ponáhľam sa, no i tak mi to zaberá ďalších desať minút. Napokon si v rýchlosti umývam zuby. To robím už menej dôsledne, pretože som nedočkavá.

Otvorím pomaličky dvere na mojom kráľovstve a môj princ je rozvalený na posteli v ležiacej polohe a... chrápe.

Zhasnem svetlo a po tme si vyzliekam nohavice i top. Vyťahujem spod vankúša pyžamo a obliekam si ho. Nemôžem si k nemu ľahnúť iba v nohavičkách! Z vonku preniká do izby pouličné osvetlenie, tak mám prehľad, ako je jeho telesná schránka rozložená. Pre istotu mu hmatám pulz, či predsa len nezomrel pre moje pery. Nezomrel. Ale nie je ani priveľmi živý. Čo už. Skladám si dole okuliare. Nepodarí sa mi spod neho vybrať perinu, tak si líham oproti nemu a pohľad naňho ma pomaly ale iste uspáva.

6. kapitola

Strasie ma od zimy. Už naozaj skončilo leto. Snažím sa zakryť, no paplón je priťažký. Trhnem ním ešte raz a odrazu sa nado mnou nadvihne ako Perinbabin zázrak. Objíma ma neuveriteľné teplo. Vždy ten paplón tak hrial? Alkohol zo mňa vyprchal už len vďaka vyčítavému snu, v ktorom ma mama karhala, že som pila, a otec mi zasa vyčítal, že piť neviem. Pritom ma zachránila pollitrovka vody, ktorú som stiahla v aute.

Pritisnem sa k mužskej hrudi a zamraučím. Vonia mužnosťou, ale i parfumom. Ruku mi položí na chrbát a hladí ma. Po tej nočnej more s rodičmi je tento sen príjemný. Zablúdim mu pod tričko a prstami prechádzam po bruchu.