Spirit Animals

Súmrak strážcov

Horiaci príliv

Aj v tlačenej verzii .

Objednať si môžete na stránke
www.albatrosmedia.sk

Jonathan Auxier

Spirit Animals – Súmrak strážcov – Horiaci príliv– e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všetky práva sú vyhradené .

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv .

1 Oceán hviezd

Nebesia padali.

Začalo sa to pred siedmimi mesiacmi. Staršina opičieho kmeňa sa práve chystal otvoriť posvätnú hostinu, keď hore na oblohe čosi zazrel – malý fliačik svetla, ktorý sa blížil k Erdasu.

Stalo sa to dávno, v čase, keď Kovo ešte ani nemal meno.

Pamätal si, že celý kmeň zdvihol oči od jedla a pozrel sa nahor cez temnú klenbu stromov. Pritom všetkým napadla jediná myšlienka:

Padajú nebesia.

„Čo sa deje?“ naznačila Kovova matka otázku čiernymi gorilími rukami.

Staršina zvraštil sivé obočie a posunkom odvetil: „Neviem.“

Kmeň znepokojene zabručal. Stalo sa to po prvýkrát, čo Kovo alebo ktokoľvek iný počul staršinu vyhlásiť, že niečo nevie. Zvyčajne by také priznanie znamenalo jeho smrť – ostatní striebrohrbáči v kmeni by naňho zaútočili, aby sami zaujali jeho miesto. Teraz však ohromene hľadeli, podobne ako Kovo, na úkaz na oblohe.

Kovo vedel, že ich džungľu obklopuje rozľahlý oceán hviezd, ktoré sa pohybujú po určených dráhach. A hoci sa obloha mihotala ako zvyčajne, horiaca bodka narušila jej harmóniu a razila si vlastnú cestu.

Kovov kmeň sa každý večer zhromaždil, aby pozoroval škvrnku: zakaždým vyzerala väčšia a žiarila jasnejšie. Čoskoro ju dokázali rozoznať aj cez deň. Bolo zrejmé, že ten padajúci kus neba mieri na zem.

Všimli si ho aj ostatné zvieratá v džungli. V kroviskách Kovo zahliadol stáda diviakov, ktoré sa zbehli, aby sledovali približujúcu sa guľu. Na východe počul nepokojné škriekanie sokolov vykrajujúcich na oblohe široké oblúky. Hoci sa Kovo s ostatnými zvieratami nedokázal dohovárať, význam sokolích škrekov mu neunikol: označovali miesto, kam čoskoro dopadne planúci úlomok.

Kovo to miesto veľmi dobre poznal. Poznala ho každá živá bytosť.

Strom.

Posvätný strom, ktorého korene siahali do všetkých kútov sveta, z ktorého sa zrodilo každé steblo trávy, každé tlčúce srdce. A teraz sa naň rútila obloha.

Kovo si spomenul, že uvažoval o tom, čo sa stane, až kus neba napokon strom zasiahne. K podobnej udalosti nikdy predtým nedošlo.

Striebrohrbáči sa zišli na porade. Uzniesli sa, že niekto by sa mal vybrať na miesto, kam odleteli sokoly, aby priniesol správy o tej čudesnej veci. Potrebovali mladého ľudoopa, ktorý sa stále dokázal rýchlo pohybovať po stromoch. Niekoho, komu mohli veriť, že sa cestou nestratí a splní úlohu. Niekoho, kto sa nenechá rozptýliť rôznymi tvormi alebo javmi za hranicami džungle. Voľba padla na Kova.

Bola to veľká pocta. Skôr než sa Kovo vydal na cestu, staršina mu venoval pieseň, ktorá sa niesla nocou ako tá najnežnejšia melódia. Postupne sa k nemu pridávali aj ostatní príslušníci kmeňa. Kovo ešte nikdy taký nádherný zbor nepočul.

Kovova matka sa zapojila do spevu ako posledná. Chytila Kova za ruky a pritisla svoj nos na jeho nozdry. Jej vôňu si pamätal dodnes.

Kovo opustil bezpečie džungle a vybral sa k miestu, kam mal kus oblohy dopadnúť. Zem predstavovala nedohľadný kontinent, ktorý pozostával z pralesov, piesočných púští, pohorí a zo snehových plání. Kovo si všimol, že rovnakým smerom ako on putujú aj ďalšie divé zvieratá: lev zo saván, chobotnica zo sírovej delty, had z vyprahnutých močiarov a biela medvedica z horského ľadovca. Za normálnych okolností by sa ich pokúsil napadnúť alebo ony by napadli jeho, ale teraz sa zdalo, že všetci majú rovnakú úlohu.

Napokon sa Kovo spolu s ostatnými zvieratami ocitol na vrcholku vysokej hory pokrytej bujnou, veľmi zvláštnou zeleňou. Zišli sa tu tisíce zvierat najrôznejších druhov, aby sa stali svedkami nevídanej udalosti. Všade rástli nízke stromy. Na šplhanie sa nehodili, ale zato boli obsypané ovocím. Kovo ich plody nepoznal, a tak nič nejedol.

Po dlhom putovaní konečne dorazil k stromu: stál v dutej hore a jeho kmeň siahal neuveriteľne vysoko. Mohutné husté konáre, striebristé a pevné, sa rozpínali na všetky strany. Kovo v úrodnej pôde pod sebou cítil šepot životodarných koreňov. Vyliezol na mohutný balvan obrastený machom a sledoval padajúci úlomok oblohy. Odtiaľto mal výhľad na krajinu, ktorá sa rozprestierala tisíce míľ doširoka-doďaleka.

Kus neba už horel. Horúca guľa, ktorá vyzerala ako druhé slnko, ťahala za sebou dlhý plamenný chvost a za hlasného burácania sa rútila smerom k stromu. Po lese sa rozliehalo také hrozivé dunenie, že mnohé zvieratá sa od ľaku rozpŕchli po okolí. Aj Kovo sa bál, prekonal však strach a zostal nehybne stáť. Srsť na pažiach sa mu od napätého očakávania tak zježila, že sotva dokázal dýchať.

A vtedy sa to stalo.

Kovo si zaclonil oči, keď obrovský kus oblohy spadol do koruny stromu a zavŕtal sa do hrubého kmeňa. Vzápätí sa planúca guľa zaborila do zeme. Náraz, ktorý nasledoval, presiahol všetko, čo si Kovo dokázal predstaviť.

V tom záblesku sa všetky stromy prehli. Pripomínali steblá trávy zašliapnuté gorilou nohou. Rana – ak sa to tak dá nazvať – bola taká obrovská, že Kovo na okamih ohluchol: ničivý hukot mu takmer roztrhol lebku. Zem pod jeho nohami sa zavlnila, zdvihla sa a odhodila ho nabok.

Potom sa strhla búrka.

Kova vo chvíli nárazu zaplavil taký výbuch oslňujúceho svetla, že cez očné viečka cítil jeho žiaru. Vzápätí oblohu zahalil oheň a vietor – a všetko naokolo vzplanulo, akoby sa krajinou prehnal ten najničivejší blesk.

Kovo padol na zem a v ďalšom okamihu ho pohltila tma.

Keď sa prebral z mrákot, pripadal si ako na pokraji smrti. Para stúpajúca zo spálenej zeme mu priškvarila časť tváre a namiesto oblohy mal nad hlavou víriacu tmu, ktorá zakrývala slnko. Zaprel sa o kĺby a postavil sa na všetky štyri končatiny. Všimol si, že sa pod ním nahromadila akási odporná čierna miazga, ktorá sa mu prilepila na srsť. Dvíhal sa mu z nej žalúdok. Za nesúhlasného odporu vlastného tela a praskajúcich kostí sa prinútil k pohybu. Premýšľal, koľko kostí má rozdrvených.

Vzpriamil sa a zadíval sa na okolitý les. Lenže žiadny les tam nebol. Stromy aj skaly zmizli a zem sa premenila na obrovský dymiaci kráter.

Kovo sa pozrel na miesto, kam dopadol úlomok neba.

Strom tam neochvejne stál – s poskrúcaným kmeňom, ktorý žeravá guľa preťala napoly.

Hoci Kovo pod zemou stále cítil klokotať jeho život, vedel, že niečo sa zmenilo.

A nezmenil sa iba strom – Kovo sa napriek utŕženým ranám zrazu cítil silnejší a jeho myšlienky sa rozjasnili. Po dymiacich zrúcaninách vyliezol na hrebeň krátera.

Skaza. Videl ju všade, kam sa pozrel. V zemi sa vytvorili obrovské čierne praskliny. Kovo si všimol, že medzery sa začínajú napĺňať vodou, ktorá pevninu rozdelila na viacero častí. Schyľovalo sa k búrke. Kovo nevdojak vytušil, že zvyšok jeho kmeňa sa pominul. Tvory zo vzdialenejších krajín možno ten náraz prežili, ale Kovova džungľa zanikla.

Mladý ľudoop roztiahol nozdry a pevne zavrel oči. Zo zúfalstva by sa najradšej búchal do pŕs, reval a besnil. Lenže nikto by ho nepočul. Zostal sám.

Otočil sa za zvukom sipivého funenia, ktoré začul za chrbtom. Medzi rozvalinami zničenej krajiny zazrel, ako sa zo zeme vynára chobot obrovitého slona – odkvapkávala z neho čierna miazga. Slon akoby zázrakom prežil. Rovnako ako on. Ozvali sa ďalšie zvuky a čoskoro sa objavili ďalšie zvieratá.

Dovedna ich bolo pätnásť.

Všetky prešli podobne ako Kovo zvláštnou premenou – boli silnejšie a väčšie než predtým. Ľudoop sa spoločne s ostatnými zvieratami pomaly presunul k stromu, do stredu dymiaceho krátera. Tá vec, čo spadla z neba, sa zavŕtala hlboko do zeme a zanechala po sebe brázdu nechutnej čiernej miazgy.

Niektoré zvieratá nedokázali zostúpiť nadol alebo sa báli. Lenže Kovo sa nemohol vzdať. Opičí kmeň, staršina, jeho matka ho poverili, aby priniesol svedectvo o padajúcich nebesiach, a on chcel svoju úlohu dokončiť.

Pristúpil k jazve v kmeni. Strom vyzeral tak krehko, až sa Kovo bál, aby ho nepoškodil. Keď sa však dotkol dymiacej kôry, zacítil pod svojimi prstami život – strom vzdoroval vlastnej záhube a pokúšal sa nanovo vyrásť.

Kus oblohy, ktorý sa zaboril do zeme, vytvoril strmú priehlbinu. Kovo sa nebál zradnej jamy. Labuť a sokolica, zostupujúce vedno s ním, sa vzdali, ale on – silný a odvážny ľudoop – pokračoval ďalej.

Nakoniec v spleti koreňov objavil dno priehlbiny. Nachádzalo sa tam o trochu viac miesta než pod klenbou stromov v džungli, kde jedával jeho kmeň.

V jame bola taká tma, že Kovo sotva rozoznal vlastnú ruku. Našťastie striebristé svetlo koreňov stromu postačovalo na to, aby uvidel to, prečo sem prišiel. V útrobách zeme uviazlo čosi veľké a oválne.

Vyzeralo to ako kameň stvorený zo zvláštneho... dostatočne tvrdého materiálu, aby prevŕtal samotný svet.

Kovo zadržal dych. Pod povrchom sa niečo hýbalo. Záchvev života pripomínajúci tlkot srdca. Čosi bolo vnútri a snažilo sa prebojovať na slobodu. Kovo cúvol, uprene sa na tú vec zadíval a potom mu to došlo.

Nebol to úlomok neba.

Nebol to kameň.

Bolo to vajce.

2 Lovec a korisť

Muž v kapucni sa vo svite mesiaca pohyboval ako tieň. Mal neuveriteľne bledú pokožku, spod ktorej presvitali pulzujúce fialové žily, čo sa mu ako úponky nejakej rastliny vetvili na krku a spánkoch. Jeho oči vyzerali neľudsky – popri obrovských zreničkách sa sotva dali rozlíšiť bielka. „A títo cestovatelia,“ povedal netrpezlivo so stiahnutými perami. „Kde sú teraz?“

„Neviem, pane!“ vykríkol Hazil roztraseným hlasom. „Zostali v dokoch len jednu noc, aby doplnili zásoby a zaobstarali si čerstvú vodu.“ Hazilovi sa hovorilo ťažko, pretože visel za členky cez okraj kamenného móla. Okolo nôh mal omotané lano zavesené na kladke, ktoré slúžilo na nakladanie a vykladanie lodí, a bezmocne sa pohojdával nad vodou. Desať metrov pod ním sa o skaliská pozdĺž brehu divoko trieštili biele príbojové vlny. Visel tam už dlhé hodiny a vzduch sa po západe slnka ochladil. „P-p-prosím,“ jachtal. „Som len obyčajný správca prístavu.“

„Si oveľa viac,“ povedal muž v kapucni a stiahol si jednu z kožených rukavíc. Hazil si všimol tetovanie na chrbte jeho ruky – obrysy duchovného zvieraťa ovládaného mužovou vôľou. „Si posledná žijúca osoba, čo videla tých, ktorých hľadám.“ Muž sa jedovato uškrnul. „To, či budeš ďalej žiť, závisí výhradne od tvojej priateľky.“

Hazil natiahol krk a pozrel sa nad seba – na kladke sedela strieborná krysa a nahlodávala uzol, ktorý ho držal vo vzduchu. Krysa Poe bola jeho duchovným zvieraťom. Jeho najvernejšou kamarátkou. Až na to, že už mu nepatrila. Zahalený muž s ňou niečo urobil, nakazil ju akýmsi krútiacim sa čiernym parazitom, ktorý ich puto pretrhol… a vtedy sa Poe stala mužovým otrokom.

Hazil prehltol. Hoci bolo chladno, cítil, ako mu po hlave steká pramienok potu. Sledoval, ako Poe dychtivo obhrýza povraz vŕzgajúci pod jeho váhou. Ešte pár ďalších vláken, a poletí v ústrety smrti.

„Mali tí cestovatelia so sebou duchovné zvieratá?“ opýtal sa muž v kapucni. „Sokolicu, leva a labuť?“

„Žiadne zvieratá som nevidel, pane,“ odvetil Hazil. Potom však usúdil, že najlepšie bude, ak mužovi povie, čo chce počuť, a tak rýchlo dodal: „Ale neprekvapilo by ma to! Zjavne niečo skrývali. Celá posádka mala červené plášte a ich tváre zakrývali masky. A keď platili, vytiahli z batohov strieborné piastry – menu, ktorú používajú v Zourtzi.“

Muž nespúšťal z Hazila temné oči. „A ktorým smerom sa vydali, keď vyplávali z prístavu?“

„Na juh. Rovno k Zamrznutému moru.“ Hazil pokrútil hlavou. „Varoval som ich, že v ľadových vodách stroskotajú, ale nepočúvali ma.“

Muž v kapucni prikývol. Táto správa ho potešila. Otočil sa k niekomu za Hazilom – k jednému z členov svojej posádky – a luskol prstami. „Naložte čerstvé zásoby. Vyrážame k Zamrznutému moru. Dnes večer.“ Muž, oblečený v zelenom plášti, sa uklonil a ponáhľal sa splniť rozkazy.

Hazil pozoroval členov posádky. Ich zelené plášte ho miatli – toto neboli tí Zelenopláštnici, ktorých poznal. Mali bledé tváre a na ich čelách sa hmýrili odporné čierne špirály. Vyzerali ako zvinuté červy zavŕtané pod kožou. Možno ich muž v kapucni ovládal, podobne ako jeho Poe. Keď sa na muža lepšie pozrel, všimol si, že aj on má na čele špirálu. Azda aj jeho niečo ovláda? Niečo ešte silnejšie, než je on sám?

Hazil visiaci na lane sebou trhol a potom sa pootočil, lebo krysie zuby prehryzli ďalšie vlákno. Zavrel oči, aby sa nemusel dívať na skalnaté pobrežie pod sebou. „Povedal som vám, na čo ste sa pýtali! Pustíte ma?“

„Naviedol si nás správnym smerom,“ odpovedal muž v kapucni. „A preto ťa ušetrím.“ Mľaskol jazykom a Poe k nemu okamžite pribehla, akoby tento signál nacvičovali odjakživa. Potom sa obrátil a vyrazil k nástupnému mostíku svojej lode.

Hazila zaplavila úľava… až kým nepochopil, že zahalený muž má v úmysle ho tam nechať visieť. „A čo ja, pane?“ vykríkol za odchádzajúcou postavou. „Nevezmete ma so sebou? Môže trvať celé týždne, kým k tomuto odľahlému prístavu dorazí ďalšia loď.“

„Radšej dúfaj, že to bude skôr,“ zavolal muž cez plece.

„Pane!“ zajačal Hazil. „V tom mori svoju korisť nikdy nenájdete. Je to cintorín lodí. Aj keby ste vedeli, kam plávate, nedostanete sa tam bez sprievodcu. Určite ste počuli príbehy, ktoré rozprávajú o tom, že v Zamrznutom mori sa strelka kompasu nikdy neprestane točiť – je to pravda. Skôr než sa nazdáte, budete blúdiť po vlastných stopách. Len ja poznám tie prúdy. Zachráňte mi život a vezmite ma so sebou. Dovediem vás k tým, ktorých hľadáte!“

Muž v kapucni sa zastavil na konci móla. „Zaujímavá ponuka,“ poznamenal. „Ale ja už sprievodcu mám.“ Nadvihol lem svojej tuniky a dotkol sa tetovania na boku – odtlačok znázorňoval akúsi škvrnitú šelmu. Zablesklo sa a vzápätí sa vedľa muža objavil obrovský leopard. Zviera privrelo fialové oči a oblízalo si lesklé tesáky.

Hoci Hazil neprekypoval bohvieakou múdrosťou, rýchlo sa dovtípil, o koho ide. „To je… Uraza?“ zašepkal. „Veľká strážkyňa.“

„Presne tak.“ Zerif si kľakol a pohladil leopardicu, pritom sa dotkol špirály na jej čele. „A patrí len mne.“ Zahľadel sa na šelmu s roztiahnutými nozdrami. Hrozivo vrčala a jej tesáky svietili v matnom svetle dobiela. „Tvoje služby nepotrebujem,“ povedal muž v kapucni. „Uraza je lovec. Dovedie nás ku koristi. A potom jej korisť umrie.“

3 Zamrznuté more

Abeke sedela vo vraňom hniezde a dívala sa ponad nepokojnú vodnú hladinu siahajúcu až k bielemu obzoru. Zovrela v ruke obsidiánový kamienok, z ktorého vytesávala hrot šípu. V puzdre ich mala desiatky. Voda bola ľadová, podobne ako vzduch. No ani zďaleka sa to nevyrovnalo chladu, ktorý cítila vo svojom vnútri. Otrhaný plášť ju príliš nezohrieval, ale aj tak si ho pritiahla tesnejšie okolo pliec. Nosila odev Zelenopláštnikov. Ale naozaj k nim patrila? Zelenopláštnici mali duchovné zvieratá. Ona nemala nič.

Keď sa loď, škrípajúca fregata, ktorú pomenovali Kajúcnik, naklonila nabok, musela sa pridŕžať lán vranieho hniezda, aby nespadla do hlbokej vody. Pod sebou počula, ako sa posádka snaží pomocou lán narovnať loď. Stále smerovali na juh – už niekoľko dní sa s Rollanom plavili po neprebádanom mori, známom búrkami a lodnými vrakmi. Aj teraz videla rozoklané úlomky ľadových krýh, ktoré z vody vytŕčali ako dvojcentimetrové zuby a striehli na plávajúce lode. Studený vietor narážal do vrcholka sťažňa. Abeke premýšľala: koľko lodí už v týchto vodách stroskotalo? A kam vlastne plávajú? Jediné, čo sa dozvedeli, bolo, že ich vezú na miesto nazývané „pasca“, ale viac o tom ani jeden z členov posádky nechcel povedať.

Abeke vyrušil pri práci vrzgot povrazového rebríka. Ktosi po ňom stúpal nahor. „Nenahneváš sa, ak sa k tebe pripojím?“

Obzrela sa ponad plece. Na plošinu vranieho hniezda sa driapal Rollan. Tvár mal popraskanú od zimy – Abeke vedela, že ani on nie je zvyknutý na také počasie. Neprekvapilo ju, že sa k nej dostal nepozorovane, ale aj tak ju to rozrušilo. Keby neprišla o Urazu, dokázala by jeho príchod vycítiť.

„Nemal by si dozerať na našich nováčikov?“ opýtala sa a pomohla mu vyliezť na plošinu. Rollan dostal za úlohu strážiť deti, ktoré nedávno privolali Veľkých strážcov – Kirata a Tashu. Pri predstave, že jej kamarát plní rolu zelenopláštnického učiteľa, sa takmer rozosmiala. V porovnaní s chlapcom, ktorý ju kedysi skalopevne presviedčal, že sa stará výlučne sám o seba, to bola dosť veľká zmena. Napadlo jej, že by to rozveselilo aj ich učiteľa, zosnulého Tarika.

„Prikázal som Kiratovi, aby vydrhol záchod,“ odvetil Rollan. „To utuží jeho charakter.“ Siahol do vreciek kabáta s kožušinovou podšívkou, ktorý mu dali Červenopláštnici, a vybral plátok sušeného žraločieho mäsa. „Potiahol som druhú porciu obeda. Pomyslel som si, že by si tu hore mohla umrieť od hladu…“ Len čo to vyriekol, zbadal kopu nedotknutého jedla pri Abekiných nohách – šlo o prídel stravy na niekoľko dní.

Abeke sa nasilu usmiala. „Žiaľ, dary mora veľmi neobľubujem.“ V skutočnosti nejedla už dva dni. Jednoducho nemala chuť do jedla. „Dvíha sa mi z nich žalúdok.“

Videla, ako Rollanovi preletel po tvári ustaraný výraz, ktorý rýchlo vystriedal silený úsmev. „Aha, no. Aspoň zostane viac pre mňa!“ Rollan začal žuť plátok mäsa a posadil sa vedľa Abeke. Očividne mu nedochádzalo, že chce byť sama.

Plošina vranieho hniezda bola určená pre jednu osobu, takže sa na ňu sotva vošli. Rollan sedel k Abeke chrbtom a obaja hľadeli iným smerom.

„Essix si tu hore nevidela, všakže?“ opýtal sa medzi hltmi žraločieho mäsa. „V posledných dňoch sa správa zvláštne, lieta vo veľkých, nepravidelných kruhoch, vysoko, potom nízko, potom zasa vysoko… Cítim, že je zmätená, akoby jej z toho vzduchu bolo nevoľno. Keby som ju tak dobre nepoznal, povedal by som, že usrkáva Červenopláštnikom zo suda s pálenkou.“

Rollan to najskôr mienil ako žart, ale Abeke sa nezmohla ani na chabý úsmev. „Pokúšal som sa privolať ju do stavu spánku, keď som to však urobil, prišlo nevoľno aj mne. Dnes som vyvrátil na palubu celé raňajky. Preto mi teraz škvŕka v bruchu.“ Vzdychol si a bezmocne sa uškrnul. „Prisahám, že raz ma ten vták privedie do hrobu. Mal by som desaťkrát ľahší život, kedy som bol privolal leňocha… alebo nejakého malého, poslušného chrobáčika. Áno, chrobák by bol výborný!“

Abeke si pritiahla kolená bližšie k telu. „Ty aspoň máš nejaké duchovné zviera,“ hlesla.

Postrehla, že Rollan za ňou sa zhlboka nadýchol. Zdalo sa, že tentoraz nemá poruke žiadnu vtipnú odpoveď. „Ako dlho sa ešte musíme plaviť k tej tajomnej základni Červenopláštnikov?“ opýtal sa vážnejšie. „Takéto desivé miesto by som si ani vo sne nevymyslel. Nenachádza sa tu život a dokonca ani ryby. Len obrovské kryhy zubatého ľadu. V porovnaní s týmto morom je Sukin ľadový palác útulné hniezdočko.“

Abeke prikývla a proti svojej vôli sa usmiala. Koľko času uplynulo odvtedy, ako sa s Rollanom vydali do najsevernejšieho pohoria Eury, aby našli talizman Veľkej medvedice Suky? A práve tento talizman ukradol Shane. Požierač. Ten istý Shane, čo velil posádke lode, ktorou sa teraz plavili. Stále nebolo jasné, či sú jeho hosťami, alebo zajatcami.

„Vážne si myslíš, že im môžeme veriť?“ opýtal sa Rollan, akoby čítal Abekine myšlienky. „Viem, že nám predtým v Nile zachránili život – dokonca viackrát. Ale predsa. Shane nás podviedol.“

Abeke sa dívala dolu na posádku. Všetci nosili dlhé červené plášte a na tvárach mali masky, ktoré tvarom pripomínali rôzne zvieratá. Masky ich síce chránili pred treskúcou zimou, ale preto ich nenosili.

Títo „Červenopláštnici“ si nimi zakrývali tvár. Každá maska mala otvory, cez ktoré hľadel pár neľudských očí. A bolo jedno, či patrili ženám, alebo mužom. Niektorí sa natoľko osmelili, že si zložili masku a odhalili škaredú, fľakatú pokožku. Fľaky im dodávali znetvorenú ľudsko-zvieraciu podobu.

Abeke netušila, čo túto podivnú premenu zapríčinilo, ale dosť ju to znepokojovalo. Sám Shane ju v Nile privítal žltými krokodílími očami – očami svojho strateného duchovného zvieraťa.

Možno si nič lepšie nezaslúžil. Chlapcove slzy kedysi Abeke presvedčili, aby ho doviedla priamo na Zelený hrad, kde ju potom zradil. Preto jej pripadalo spravodlivé, že nosil na tvári symbol svojej falošnosti.

Myšlienky na Shana a jeho krokodíla v Abeke znova vyvolali spomienky na Urazu. Zavrela oči a vybavila si okamih, keď jej milované duchovné zviera nakazil Zerifov parazit. Keď sa Urazine fialové oči znenazdania zakalili. A čo bolo ešte horšie – keď sa časť jej vlastného srdca a duše rovnako znenazdania rozplynula.

Len čo Zerif Urazu ovládol, prikázal jej, aby zabila Abeke… a Uraza ho poslúchla. Nezaváhala ani na chvíľu, vrhla sa na ňu s roztiahnutými pazúrmi. Nebyť Cabara, ktorý útok odrazil, Abeke by už nežila. Lenže... nebola by smrť milosrdnejšia než jej terajšie pocity?