Prečo mama pije

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na

www.albatrosmedia.sk

Gill Sims

Prečo mama pije – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Originally published in the English language by HarperCollins Publishers Ltd. under the title Why Mummy Drinks

Copyright © Gill Sims 2017

Translation © Denisa Ghaniová 2018

Jacket design © HarperCollins Publishers Ltd 2017

Jacket illustration © Tom Gauld / Heart Agency

E-book konverzia © Grafické a DTP studio Fragment, 2018

ISBN v tlačenej verzii 978-80-566-0629-2

ISBN e-knihy 978-80-566-0694-0 (1. zverejnenie, 2018)

Pre D

SEPTEMBER

Utorok, 8. septembra

Opäť je tu prvý deň v škole. Tento rok zvládnem povinnosti matky, čo chystá deti do školy, na jednotku. Dokážem to. Tento rok bude príprava do školy vyzerať takto:

6.00. Zobudím sa, osprchujem a oblečiem do štýlového a elegantného outfitu zo svojho praktického minimalistického šatníka, ktorý som si pripravila ešte včera večer. Namaľujem sa podľa návodu z Pinterestu – nenápadne, ale sofistikovane. Nezabudnem na šik mačaciu očnú linku. Vyfénujem si vlasy, upravím ich do „jednoduchého“ drdola – znovu podľa Pinterestu – a tak dotvorím celkový „look“. Moderný, no zároveň klasický, s osobitým šmrncom. Dokonale nahodená upracem dom, aby nás na konci dňa privítalo pokojné a príjemné prostredie.

7.00. Zobudím svoje vzácne zlatíčka a ponúknem im široký výber zdravých domácich potravín. S radosťou súhlasím, že mi môžu pomôcť s prípravou palaciniek/vaflí/praženice. Usmievam sa na nich a pohľadom plným materinskej lásky hľadím do ich žiariacich, sústredených tváričiek, keď spolu pripravujú lahodné pochúťky. Ja sa zatiaľ postarám o večeru tým, že vložím niečo chutné do remosky. Ak neviete, remoska je hrniec na pomalé varenie.

7.45. Pošlem svoje rozkošné ratolesti, aby sa umyli a obliekli, čo, samozrejme, prebehne rýchlo a jednoducho, lebo rovnošaty som im pripravila už večer.

Kým sa obliekajú, rýchlo vložím riad z raňajok do umývačky a z chladničky vyberiem dózy Bento s výživnými obedmi pre deti – sendviče sú vykrojené do tvarov zábavných postavičiek a doplnené širokým výberom zvláštne nakrájaného čerstvého ovocia.

8.00. Učešem Jane a zapletiem jej francúzske vrkoče alebo dačo podobné. Prejdem hrebeňom Petrovi po vlasoch a potom im desať minút čítam peknú rozprávku. Ďalších päť minút ešte raz narýchlo poupratujem, potom sa obujeme a oblečieme si kabáty.

8.25. Odídeme pešo do školy. Cestou si spievame pesničky, aby sme sa prebrali, a prejdeme sa okľukou cez park, aby sa prebehol aj pes. Pozorujem svojich rozkošných anjelikov, ako sa rútia po popadanom lístí a hrajú sa s naším krásnym psom. Cítim sa samoľúbo pri pomyslení, ako čerstvý vzduch a pohyb pred vyučovaním povzbudí činnosť ich mladých mozgov a ako ich pripraví absorbovať informácie ako špongia vodu.

8.50. Na ihrisku s láskou vyobjímam a vybozkávam na rozlúčku svoje krásne deti, zakývam im a potom sa rázne vydám naspäť domov aj so psom. Keď sa pes usalaší v pelechu, aby v ňom počkal na svoju opatrovateľku, ktorá ho príde vypustiť na obed, nastúpim do čerstvo umytého auta a odfrčím do práce.

15.15. Vyzdvihnem svoje nádherné zlatíčka zo školy. Na ihrisku prehodím pár príjemných slov s ostatnými mamičkami o bezpečných a neutrálnych témach.

15.30. Dám deťom výživnú dobrotu, ktorá pravdepodobne obsahuje domácu granolu. Kým ju zjedia, prezriem ich školské tašky, starostlivo si prečítam každý lístok a zapíšem si poznámky o všetkých udalostiach/výletoch/požiadavkách. Pre každé dieťa mám farebne rozlíšené zakladače, do ktorých ukladám takéto lístky, aby som ich vedela rýchlo nájsť, keď ich budem potrebovať. Skontrolujem diár s domácimi úlohami a navrhnem vyvážený rozvrh, aby si každý večer urobili niektorú z nich.

15.45. Pošlem deti, aby sa prezliekli na povinné mimoškolské aktivity pre príslušníkov strednej vrstvy.

16.00. Vezmem deti na plávanie/hudobnú/tenis/tanečnú/džiu-džicu. Ak je na krúžku len jedno z detí, snažím sa zatiaľ zbližovať s druhým. Rozprávame sa o jeho dni/nádejach/snoch/ambíciách. Ak sú na krúžku obe deti, venujem sa pracovným e-mailom ako skutočná a schopná karieristka dvadsiateho prvého storočia.

17.00. Dozriem na to, aby si deti urobili domáce úlohy podľa starostlivo naplánovaného rozvrhu.

17.30. Podávam lahodnú, bez námahy pripravenú večeru z remosky. Samoľúbo si pripomeniem, aká som úžasná matka, a ľutujem tie, ktorým chýbajú moje vycibrené organizačné schopnosti a jedinečné materské inštinkty.

18.00. Dozriem na to, aby deti cvičili na klavíri, a prejdem si s nimi tabuľky s hláskovaním a časmi.

18.45. Dovolím im stráviť polhodinu pred televízorom.

19.15. Nasleduje kúpanie.

19.45. Je čas ísť spať. Prečítam im ďalšiu kapitolu z náučnej knihy, ktorú si vybrali.

20.00. Odmením sa za produktívny deň šálkou zeleného čaju.

Tento rok sa určite nezopakuje minulý rok, keď dni často plynuli skôr takto:

5.00. Zobudí ma detský dupot po schodisku. Ponáhľam sa dolu a na pohovke nájdem zhrbené dieťa nalepené na iPade. Zavrčím na toho sopliaka, aby sa ihneď vrátil do postele. Zaleziem späť do postele a zúrim. Napokon konečne zaspím, tesne predtým, ako zazvoní budík.

6.00. Posuniem budík.

6.10. Znovu posuniem budík.

7.10. Zobudím sa zaplavená panikou. Skočím do sprchy. Oblečiem sa do toho, čo mi príde prvé pod ruku. Takmer sa psychicky zrútim, keď sa mi nedarí natiahnuť si nohavičky, lebo zadok sa mi roztiahol do plnej šírky. Potom si uvedomím, že v tej rýchlosti som si nevšimla, že sa mi do zásuvky priplietli Janine nohavičky, ktoré sa teraz snažím obliecť. S úľavou si poviem, že hoci môj zadok nie je najmenší a ani najmladší, nijakej dospelej žene by sa nepodarilo navliecť do nohavičiek osemročného dievčaťa. Skloním hlavu a zapnem hlučný fén. Skúmavým pohľadom si prejdem po vlasoch, ktoré mi odstávajú na všetky strany ako dikobrazovi, a zopnem si ich gumičkou s Hello Kitty. Snažím sa tváriť, že mám na hlave gumičku s Hello Kitty úmyselne, aby som ňou dala najavo svoju jedinečnosť a osobitosť. Neúspešne.

7.30. Zídem na prízemie a zakričím na svoje vzácne zlatíčka, aby sa láskavo odtrhli od hlúpych elektronických zariadení, zišli dole a naraňajkovali sa.

7.37. Vytrhnem hlúpe elektronické zariadenia deťom z rúk, zrevem, že im ich navždy skonfiškujem, a znovu ich požiadam, aby zišli dole a naraňajkovali sa. Deti na mňa prekvapene civejú, lebo v priebehu posledných siedmich posratých minút si vôbec nevšimli, že môj šialený výstup pripomína vílu Smrti.

7.40. Hodím deťom cereálie Coco Pops. Spustí sa hádka, kto dostane hlúpu plastovú hračku zo škatule. Odpovedám na nekonečnú záplavu debilných otázok typu: „Kto by vyhral, keby sa bila upírska veverička s lasicovitou mačkou?“ alebo: „Dá sa zjesť prasa bradavičnaté?“ Kričím: „Neviem, neviem, vygúglim to neskôr. Prestaňte sa prplať v jedle a zjedzte ho. No tak, ponáhľajte sa, je to len miska cereálií! Ako dlho potrvá, kým ju zjete? Nie, prosím, nerobte to, vylejete to! Áno, áno, úžasné, vravela som vám, že to vylejete, ak to urobíte, nie?! NECHAJTE TO TAK! Upracem to, no tak. PONÁHĽAJTE SA!“

8.00. Pošlem deti, aby sa umyli a obliekli. Napriek tomu, že som im včera večer pripravila rovnošaty, nevedia ich nájsť alebo tvrdia, že tam nie sú. Vyleziem po schodoch a ukážem im, že rovnošaty majú na stoličkách rovno pred očami, tak ako každé poondiate ráno. Zároveň sa snažím zabaliť im obedy a do remosky hodím niečo, čo deti možno aj zjedia – bolonské špagety. Nakŕmim psa. Sledujem, ako vdýchne žrádlo, dusí sa a potom sa vyvracia. Grcku utriem mopom.

8.20. Pokúsim sa rozmotať gordický uzol v Janiných vlasoch. Znovu jej vysvetlím, že NEVIEM PLIESŤ FRANCÚZSKE VRKOČE, a namiesto nich jej urobím dva copy. Počúvam, ako sa sťažuje, že som nanič mamička, lebo všetky ostatné mamičky vedia upliesť francúzske vrkoče. Vie ich upliesť aj ocko Tilly Barkerovej. Strpím jej zdĺhavú prednášku o tom, že absencia francúzskych vrkočov jej zničila život a robí jej existenciu zbytočnou, a pritom naháňam po dome Petra a snažím sa uhladiť mu zvláštne chumáče, ktoré sa mu v noci urobili vo vlasoch. Kvičí a vyhýba sa mi, akoby som ho chcela chytiť a pichnúť špendlíkom.

8.35. Revem na deti, aby sa obuli, obliekli si kabáty a vzali školské tašky, hneď, hneď, hneď. HNEĎ! Prehltnem penu, ktorá sa mi od hnevu derie z úst pri pohľade na ich bezduché tváre a skutočnosť, že úplne popierajú existenciu topánok, kabátov a školských tašiek. Dieťa mi oznámi, že dnes musí doniesť do školy veľmi dôležitý lístok so súhlasom rodiča. Márne prehľadávam kopy papierov. Lístok nakoniec nájdem a vzápätí sa pokúsim vydolovať spoza pohovky päťlibrovku, lebo toľko mám podľa neho zaplatiť, no v peňaženke mám len dvadsaťlibrovku.

8.47. Konečne vyjdeme z domu, súrim deti do školy a ťahám za sebou psa, ktorý sa pokúša ocikať každú pouličnú lampu.

8.57. Dotlačím deti na ihrisko a chabo sa usmejem na dračicu riaditeľku, ktorá stojí pri bráne a tvári sa, že víta rodičov, no v skutočnosti ich posudzuje. Zabránim psovi, aby pri jej pančuchách telovej farby zdvihol zadnú nohu. Ponáhľam sa čo najrýchlejšie domov a potichu sa ospravedlňujem chudákovi psovi, že som mu nedopriala poriadnu prechádzku.

9.07. Nechám opatrovateľke psa odkaz, či by s ním mohla byť na prechádzke o päť minút dlhšie, ak má čas, vrútim sa do auta a neprítomne premýšľam, čo je to za smrad. Cestou do práce sa snažím namaľovať, a pritom sa presviedčam, že nanášať si počas jazdy lesk na pery nie je nebezpečné ani protizákonné. Pokúšam sa vytesniť si z mysle, aký výbuch som za sebou zanechala doma.

15.15. Vyzdvihnem deti. Rozpačito sa porozprávam s ostatnými rodičmi, pričom sa snažím vyhnúť Spolku čertovsky dokonalých mamičiek, ktorý vedie Najdokonalejšia z nich, Dokonalá mamička Dokonalej Lucy Atkinsonovej. Snažím sa nespôsobiť ďalšie faux pas, napríklad sa zdržím poznámky, že istý obľúbený detský televízny moderátor na mňa pôsobí ako sexuálny deviant.

15.30. Nakŕmim deti zemiakovými lupienkami a popritom sa snažím popasovať s neporiadkom.

15.45. Pošlem deti, aby sa prezliekli na povinné mimoškolské aktivity pre príslušníkov strednej vrstvy. Pohádam sa s nimi, prečo na ne musia chodiť a prečo nie je plávanie/hudobná/tenis/tanečná/džiu-džicu len hlúpa strata času. Znovu mi povedia, že som zlá mama, ktorá im kazí život. Prisahám, že ak ešte raz začujem: „Ale to nie je fér!“, neručím za svoje činy. Odmietnem Petrovu ponuku, aby som vyšla na poschodie a očuchala jeho prd. Vybehnem po schodoch a nájdem oblečenie, o ktorom znovu tvrdili, že zmizlo. Chcem ísť na záchod, no nájdem v ňom obrovské hovno. Nahnevane vykrikujem o fantómovom Sráčovi, zatiaľ čo deti behajú po dome len v spodnej bielizni. Asi desať minút revem: „O PÄŤ MINÚT odchádzame!“ Znovu mi zopakujú, že to nie je fér. Odseknem im, že život nie je fér. Premýšľam, kedy si konečne nalejem víno.

16.05. Vezmem deti na zbytočné a absurdné krúžky pre strednú vrstvu, na ktoré ani nechcú chodiť, v márnej snahe, aby som z nich vychovala všestranných členov spoločnosti. Ak je na krúžku len jedno z detí, druhému dovolím, aby sa hralo na elektronickom zariadení, hoci ráno som sa vyhrážala, že ich navždy skonfiškujem. Ja zatiaľ na mobile sledujem ľudí na Facebooku. Ak sú na krúžku obe deti, otvorím si pracovné e-maily, neprítomne na ne zízam a potom sledujem ľudí na Facebooku.

17.00. Podvolím sa kriku detí a dovolím im hrať sa dlhšie na elektronických zariadeniach.

17.30. Uvedomím si, že ráno som nezapla tú poondiatu remosku. Deťom dám na večeru cestoviny so syrom. V chabom pokuse dostať do nich nejaké vitamíny ich prinútim zjesť kúsok ovocia. Keď namietajú, vygúglim, čo je skorbut, a ukážem im obrázky. Tvrdia, že im je jedno, ak ho dostanú.

18.00. Spýtam sa ich, či majú nejaké domáce úlohy. Zaryto popierajú. Súhlasím, že môžu byť ešte päť minút na elektronických zariadeniach. Otvorím si víno. Pokúsim sa upratať výbuch, ktorý zostal z kedysi vkusne zariadeného, elegantného domova.

18.30. Prikážem deťom, aby vypli elektronické zariadenia a išli cvičiť na klavíri/pozreli si tabuľky s hláskovaním/časmi. Ja zatiaľ povysávam a nahádžem do práčky nekonečné množstvo bielizne.

18.45. Uvedomím si, že deti sú podozrivo ticho a nepočujem hru na klavíri ani nič iné. Zistím, že deti len vymenili jedno elektronické zariadenie za druhé a tvrdia, že som im prikázala odložiť iPody, no iné zariadenia som nespomenula.

19.00. Oznámim deťom, že je čas na kúpanie. Vyhlásia, že majú veľmi dôležitú domácu úlohu, ktorú musia zajtra odovzdať. Popod nos si zašomrem všetky nadávky, čo poznám. Pomôžem im s domácou úlohou a odolám nutkaniu opýtať sa ich, či sú naozaj také hlúpe, že zabudli, aké číslo nasleduje po trojke, a myslia si, že S-O-B sa píše „los“.

20.30. Deti sú konečne okúpané a uložené. Hodím sa na pohovku a glgnem si z toho istého pohára vína, ktorý som si naliala o 18.00, no až teraz som sa k nemu dostala. Niekoľkokrát zamrmlem: „DPČ s mojím životom!“ a klesám na duchu.

Áno, tento rok bude určite lepší, budem mať všetko zorganizované oveľa dôkladnejšie. Žiaľ, ešte sa mi nepodarilo kúpiť dózy Bento, nemám ani praktický minimalistický šatník, musím prísť na chuť zelenému čaju, lebo je horký, a ešte som sa nenaučila namaľovať si mačaciu očnú linku ani zapliesť francúzske vrkoče, ale som presvedčená, že sú to len maličkosti v mojom veľkolepom majstrovskom pláne.

Piatok, 11. septembra

DPČ! Dnes mám tridsaťdeväť. Nechcem mať tridsaťdeväť. Ako sa to stalo? Kedy sa to stalo? Nemala som mať viac ako tridsaťosem – a aj ako tridsaťosemročná som si pripadala prastará – no teraz pozerám do hlavne štyridsiatke a budúcnosti, v ktorej budem pravdepodobne nosiť zvláštne vzorované sukne z katalógov a možno aj „výraznú šatku“, ak si trúfnem.

Budúcnosti, v ktorej sa môj scvrknutý spoločenský život bude točiť okolo ľudí, čo sa ma budú pýtať, či chcem prísť na jogu pre pokročilých alebo do slušného čitateľského klubu, kde čítajú len vážne a povznášajúce knihy, každý má okolo roláka uviazanú „výraznú šatku“ a všetci sú pripití už po jednom pohári rulandského sivého. Budú mi vravieť: „Ach bože, ty si si dala ďalší pohár? Ty máš teda odvahu!“ A ja budem bojovať s nutkaním odvetiť, že vôbec nemám odvahu. Odvážna osoba by vydržala ich hlúpe táraniny bez anestézie. A na to, aby som ich zniesla, v skutočnosti nepotrebujem ďalší pohár tohto lacného vína, ale celú fľašu vodky a možno aj trochu kokaínu. A, ach, prečo ste, preboha, VŠETCI TAKÍ NUDNÍ?

Keby som to nebola zakričala na ostatné mamičky, možno by jednotvárnosť posedení čitateľského klubu narušilo príležitostné pozvanie na večierok spojený s predajom šperkov. Tam aspoň tečie alkohol potokmi, aby vás navnadil kupovať, kupovať, kupovať. No potom sa na druhý deň zobudíte so skľúčeným pocitom, že ste minuli 150 libier, ktoré ani nemáte, na kopu nekvalitne vyrobených taľafatiek, čo ani nepotrebujete.

Vždy som sa domnievala, že keď nastane tá nepravdepodobná udalosť a ja dovŕšim štyridsať rokov, bude zo mňa elegantná, sofistikovaná, svetaznalá žena, ktorá vie plynule po francúzsky, má lukratívne, ale dobročinné povolanie a oplýva vedomosťami o umení, literatúre a politike – že budem jedna z tých, ktorých ľudia vyhľadávajú na intelektuálskych večierkoch, aby zistili, aký majú názor na situáciu na Strednom východe. A potom by sa rozprúdila poučná diskusia plná informácií, počas ktorej by vyšlo najavo, že som oveľa múdrejšia ako oni.

Namiesto toho ma ľudia vyhľadávajú na večierkoch len preto, lebo im niekto povedal, že mám cigarety, a v skutočnosti pracujem na čiastočný úväzok na oddelení IT v jednej nudnej firme, lebo vďaka tomu mám dosť času na deti a ušetrím za opatrovanie. No na druhej strane bolo moje zdĺhavé a drahé vzdelávanie úplne zbytočné. Keď som mala dačo po dvadsiatke a nevedela som fungovať, túžila som byť staršia a dospieť. Bolo som hlúpa.

Byť dospelou je peklo. Nechcem sa len tak mlčky zmeniť na ženu, čo želá deťom dobrú noc, má praktický účes, žije „pre deti“ a na ihrisku sa snaží tromfnúť ostatné ženy tým, že sa chváli všetkými mimoškolskými aktivitami svojich ratolestí, „úspechmi“ manžela v jeho dôležitej práci a poslednou exotickou dovolenkou.

Chcem piť veľa whisky v zadymenom džezovom klube, mať na sebe sukňu neprimeranej dĺžky a počúvať, ako mi nevhodný muž šepká čosi do ucha.

Chcem mať zaujímavé povolanie, v ktorom využijem dôvtip a inteligenciu (som si istá, že ich stále niekde mám...).

Chcem znovu zažiť vzrušenie, romantiku a nebezpečenstvo.

Chcem ujsť do Paríža a zaľúbiť sa v podkroví (samozrejme bez chudoby a hladovania).

Simon a deti by určite našli v mojom pláne nejaké trhliny. Nielen fakt, že neznášam džez.

Sobota, 12. septembra

Namiesto zadymených džezových klubov, parížskych podkroví a nevhodných mužov ma Simon vzal včera večer na narodeninové tapas a ja som sa opila o trochu viac, ako som plánovala. Podarilo sa mi obliecť si sukňu neprimeranej dĺžky a piť whisky. Bohužiaľ, whisky bola len súčasťou kokteilu v jednom veľmi úbohom hipsterskom bare. Bojím sa, že hipsterské bary v poslednom čase nahradia zadymené džezové kluby, keďže fajčenie je všade zakázané.

Matne a so zlým pocitom si spomínam, že predtým, ako ma Simon odviedol preč do menej snobského baru s poriadnymi pohármi namiesto zaváracích, som trochu hlasnejšie, než som plánovala, zakričala: „ÚBOHÍ HIPSTERI!“ Dôkazy na mojom telefóne naznačujú, že vtedy nám došli témy na konverzáciu, lebo som nafotila kopu selfie a fotiek kokteilov a hodila som ich na Facebook s nečitateľnými popismi. Keď odbilo 23.30, Simon sa musel pobrať domov do postele, aby sa náhodou nezmenil na tekvicu. Prekvapilo ma, že sme dokázali vymyslieť dosť tém na to, aby som na Instagrame nezdieľala otravnú fotku svojej večere.

Dnes ráno som sa však zobudila s úžasným pocitom. Cítila som sa veľmi spokojne, že som zostala pri tvrdom alkohole, nemiešala a nezafarbila si červeným vínom zuby načierno. Nie, ja nie. Nie tentoraz. Pri chlipkaní kokteilov som musela pôsobiť ako elegantná, dobre vychovaná dáma.

No potom som vstala z postele a už som sa necítila tak spokojne. Zhoršila sa aj bolesť. Rýchlo som si uvedomila, že ani zďaleka nie som múdra a spokojná, lebo napokon sa mi vôbec nepodarilo vyhnúť sa opici. Namiesto toho som zažívala jej impozantne pomalú, spaľujúcu verziu – takú, ktorá vás oklame, že je vám dobre, takže normálne začnete svoj deň, ale potom vás zrazu udrie do hlavy ako prekliata gorila a vám sa chce umrieť. Mám pocit, že sa mi do úst vysral jazvec.

Vrátili sa mi aj strašné spomienky na včerajší večer. Po úbohých kokteiloch s whisky som prešla na kokteily s džinom. Spomenula som si na to, ako som vzlykala v taxíku cestou domov a pýtala som sa taxikára, či vyzerám na to, že o rok budem mať štyridsať. Myslím, že povedal nie, ale skôr zo strachu, než úprimne.

A keď som sa modlila, aby bolesť ustúpila, zavolala mi uplakaná Hannah, že ju Dan opúšťa. Keď vám zavolá vaša najlepšia kamarátka na celom, celučičkom svete a oznámi vám, že ju opúšťa jej priblblý manžel, nemôžete na to povedať nič iné ako: „Chceš prísť ku mne?“ a „Nie, nie, zober aj deti, žiadny problém.“

Hannah je zničená a mne je jej ľúto, ale ak mám byť úprimná, nikto z nás nikdy nechápal, čo na tom Danovi vidí. Bol to ten najnudnejší muž na svete a zároveň rád ovládal druhých. Také dačo však ešte netreba vravieť nahlas, keby náhodou zmenil názor alebo keby ona zmenila svoj a prijala ho späť. No úprimne si myslím, že rozvod je presne to, čo potrebuje. Nepožiadala som ju ani takto: „Prosím, môžeš plakať trochu tichšie, lebo ma hrozne bolí hlava a asi mi bude zle?“ Neviem, či som preto dobrá alebo zlá kamarátka.

Streda, 16. septembra

Dnes, keďže som si predsavzala, že budem lepšia, milšia a starostlivejšia mamička, som namiesto odfukovania pri školskej bráne o 8.59 a vykrikovania: „Bežte, BEŽTE! PRÍDEME NESKORO! NESKORO!“, prišla do školy o 8.50 a odprevadila som deti až na ihrisko. Príjemne som sa s nimi porozprávala o tom, čo budú dnes robiť a na aké zábavné veci sa môžu tento rok tešiť.

Po veselej rozlúčke s mojimi zlatíčkami sa na mňa, nanešťastie, vrhla Dokonalá mamička Dokonalej Lucy Atkinsonovej a jej Spolok čertovsky dokonalých mamičiek. Opýtali sa ma, či som mala pekné leto. Pri takýchto otázkach ľudia vždy súcitne naklonia hlavu nabok a v očiach sa im blysne. Vôbec im nezáleží na tom, aké som mala leto, len chcú, aby som vedela, že oni boli v Toskánsku alebo na Barbadose a zároveň sa uistia, že som nebola na žiadnom lepšom mieste. Napokon sa naoko skromne posťažujú, že aj ony by rady zažili „také jednoduché prázdniny“, no v skutočnosti sa škodoradostne tešia zo svojej bronzovej pokožky.

Nemala som pekné leto, pretože pekné leto znamená vyvaľovať sa na nejakom luxusnom mieste a čítať skvelé knihy od Jilly Cooperovej alebo Penny Vincenziovej, zatiaľ čo vám nejaký milý muž nosí kokteily. Opito kričať na Simona, aby sa prišiel pozrieť, aký nápoj sa dá pripraviť z džinu z lacného supermarketu Aldi a pofidérnej fľaše záhadného alkoholu, ktorú sme dostali na Malte pred dvanástimi rokmi, no doteraz sme sa ju báli otvoriť, a pritom hľadať na Netflixe niečo, hocičo, čo deti ešte nevideli, okrem Sráčov (Ukázalo sa, že tento seriál vôbec nie je vhodný pre deti. Peter sa totiž opýtal učiteľky, čím prišla do školy, a potom ju nazval sockou, čo sa vozí v autobuse.), to sa vážne nedá nazvať pekným letom. No Spolku čertovsky dokonalých mamičiek sa s tým nepriznám.

Takže sme hodili pár slov a ony sa spýtali, či sme boli „len doma“, a potom vzdychali, aké sú unavené z toho, že so sebou museli vláčiť svoje dokonalé deti po celom svete, lebo opatrovateľka si vzala týždeň voľno, aby navštívila rodinu. Usmievala som sa, zatínala zuby a v duchu som si prisahala, že ďalšiu, ktorá prehodí povýšeneckú poznámku, plesnem po hlave jej vlastnou svetlozelenomodrou kabelkou značky Céline. (Nič také by som, samozrejme, neurobila. Tresla by som ju svojou lacnou kabelkou značky Primarni a ukradla by som si jej kabelku Céline pre seba, kým by sa spamätala.)

DPČ, nie div, že pijem, keď musím pretrpieť tento Spolok. Vlastne sa čudujem, že nepijem viac. Dnes večer som chcela byť dobrá a milá, no stretnutie so Spolkom a celá hodina po škole, počas ktorej mi Peter rozprával „vtipy“ (najlepší bol: „Čo dostaneš, ak skrížiš kozu a mesiac? Mesiackoza.com!“ Ostatné boli ešte horšie...), ma trochu nalomili. Keď som si všimla, že v chladničke je fľaša Sauvignonu Blanc a zostalo v nej len za pohár vína, zdalo sa mi nesprávne nechať to úbohé víno samé, keď sa môže šťastne pridať k spoločníkom zo včerajška. Napokon to bol dosť veľký pohár.

Piatok, 18. septembra

Kamarátim sa s vínom. Aj Hannah sa s ním kamaráti. Prinútila Dana, aby dal pozor na deti, a prišla na návštevu. Pili sme plnými dúškami ružové víno a kričali sme: „Dan je čurák!“

Simon sa pred nami skryl, lebo ten si nevie poradiť s citovo založenými ženami ani pri najlepšej vôli, nieto v prípade, keď stále hrozí, že manželkina najlepšia kamarátka sa pred ním každú chvíľu rozplače a on sa s ňou bude musieť rozprávať o pocitoch. Simon si predstavuje úprimný a otvorený rozhovor o niečích pocitoch tak, že ho trápne potľapká po pleci, zamrmle: „No tak,“ a pritom horúčkovito hľadá najbližšiu únikovú cestu.

Podarilo sa nám zahnať ho do kúta, keď sa pokúsil vkradnúť do kuchyne po ďalšie pivo. Myslel si, že nás úplne zamestnáva spievanie piesní Glorie Gaynorovej. Trvali sme na tom, že skôr než odíde, musí priznať, že Dan je poriadny čurák. Našťastie ho nikdy nemal príliš v láske, vlastne sa často sťažoval, že vyzerá ako škriatok (aj tak vyzeral), takže nenastal žiadny trápny, nudný moment, kedy by sa vyhováral, že nechce „stáť na niečej strane“. Aj tak nebolo pochýb, že je na Hannahinej – je moja najlepšia kamarátka a on je môj manžel, takže sa musí postaviť na tú stranu, na ktorú mu poviem. Keby sa niektorý z jeho kamarátov rozviedol a vyhlásil by o svojej manželke, že je nehanebná cundra, urobila by som preňho to isté. Samozrejme len vtedy, keby nešlo o jedného z jeho kamarátov čurákov.

Bojím sa, že zajtra sa už s vínom kamarátiť nebudeme.

Pondelok, 21. septembra

Dnes ráno vládlo na ihrisku muchos vzrušenie. Prišiel tam MUŽ! Niežeby sa na ihrisku nikdy neobjavili muži – toto nie je predmestie ako z románu Stepfordské paničky –, ale títo muži mali väčšinou podobu super zaneprázdnených a dôležitých ockov v oblekoch, ktorí vpochodovali na ihrisko a hneď aj odpochodovali. Deti nechávali pri bráne alebo ich odvliekli bleskovou rýchlosťou preč, a pritom nahlas rozprávali do mobilných telefónov, aby sme všetci vedeli, akí sú strašne zaneprázdnení a super dôležití a že sú tu len preto, lebo bezohľadná opatrovateľka dostala zápal slepého čreva. Druhý typ boli domáci ženatí ockovia, ktorí sú milí, ale vždy pôsobia, že by im bodla sprcha, zdajú sa stratení a majú slzy na krajíčku. Niekedy vodia deti do školy aj úplne normálni, príjemní muži, ale tí sem zapadnú – hoci nespadajú ani do jednej z vyššie uvedených kategórií, nebijú do očí.

Dnes sa však na ihrisku zjavil Sexi Muž. Už sa to raz stalo, to je pravda, ale ten „muž“ mal dvadsaťtri rokov, bol Francúz a chodil s jednou nádhernou pomocníčkou v domácnosti. Keď sme naňho zízali, cítili sme sa ako milé, roztrasené, nadržané babičky zo skeču od Harryho Enfielda. Upozorňovali sme jedna druhú: „MLADÍK!“ a chlipne sme sa rehotali. Čudné, už nikdy sa nevrátil.

Tento nový muž je v primeranom veku a sexi. Má rozstrapatené vlasy, strnisko a koženú bundu ako nejaký rocker. Pôsobí cool – nie smutne ani akoby prežíval krízu stredného veku. Vlastne vyzerá úplne ako muž, ktorý by si k vám prisadol v zadymenom džezovom klube a šepkal vám do ucha neslušné návrhy. A má veľmi pekný zadok.

Hanbím sa za seba, že ako slušná vydatá tridsaťdeväťročná matka dvoch detí civiem na ihrisku na zadok cudziemu mužovi, hoci ma obklopujú nevinné srdcia a mysle citlivých detí, ale dočerta s tým, naozaj má veľmi pekný zadok. Simon popiera, že sa pozerá na zadky pomocníčok v domácnosti, keď chodí po deti, ale očividne klame. Je nemožné nevšimnúť si ich zadky. Mamičky na ihrisku často uvažujú, či sme také zadky mali kedysi aj my. Po dlhých debatách sme dospeli k záveru, že pravdepodobne nie, lebo sme Britky. Keď sa nám formovali postavy, pili sme cider a jedli čipsy na rozdiel od zdravých Európanov, ktorí jedia šaláty a jazdia na bicykli.

Vrátim sa však k peknému zadku. Dokonca aj Dokonalú mamičku Dokonalej Lucy Atkinsonovej vyviedol z miery. (Dostane mykózu, ak sa bude v tých úzkych legínsoch príliš vzrušovať.) Po ihrisku už kolovali rôzne klebety, takže nám jedným dychom prezradila, že náš objekt sa volá Sam. (Samozrejme, že sa volá Sam. Taký skvelý mužný zadok musí patriť mužovi s jasným mužným menom. Taký zadok by nemohol mať niekto s menom Norman.) Je slobodný otecko, lebo žena ho nechala kvôli inému a bezcitne opustila aj deti (BOŽE, aký zadok musel mať jeho sok?). Pracuje v oblasti IT (Naozaj? Nevyzerá na to, ale, ach, máme niečo spoločné.) a má dve deti – chlapca v Petrovej triede a dievča v Janinej. (Ešte viac spoločného!)

Bola by som hrozná osoba, keby som nahovorila svoje deti, aby sa skamarátili s jeho, a ja by som tak získala lepší výhľad na to veľkolepé pozadie? Áno, bola. No zdalo sa, že všetky matky s deťmi v našich triedach premýšľajú rovnako.

Moje drahé zlatíčka mi poskytli veľmi málo informácií o nových spolužiakoch. Jane si spomenula, že to dievča sa volá Sophie a je „celkom fajn“. Peter sa zatváril neprítomne, keď som sa ho opýtala na nového spolužiaka, a nakoniec odvetil: „Ach, myslíš Elliotta, ktorý má ultra vzácne zlaté príšerky Moshi Monsters?“ Elliott sa prisťahoval minulý rok. Niekedy ma z mojich detí chytá zúfalstvo.

To, že sa každý deň pred cestou do školy učešem a výraznejšie namaľujem, je, samozrejme, súčasť môjho predsavzatia viac sa snažiť a nebyť taká lenivá bordelárka. Je úplná náhoda, že sa v tom čase objavil na ihrisku Sam so svojím zadkom. Nič viac.

Streda, 23. septembra

Jane mi ráno o 8.30 pripomenula, že dnes ide na školský výlet. Zachvátila ma panika, keď som sa pokúsila spomenúť si, či som podpísala lístok a zaplatila škole obrovskú sumu, ktorú zjavne stál výlet na miesto, kde je vstup zadarmo. (Zdá sa, že prenajať si autobus je veľmi drahá záležitosť. Možno by som mala zmeniť zamestnanie, kúpiť si autobus a prenajímať ho. Edie McCredieová v detskom televíznom seriáli Balamory si svoje povolanie zjavne užívala. Bola vodičkou autobusu? Možno skôr taxikárkou. Už len z princípu si odmietam vygúgliť Balamory, aby som to zistila. Tie dni sú už za mnou. Neželám si znovu vidieť strnulý úškrn slečny Hoolieovej, čudovať sa, prečo mal vynálezca Archie toľko téglikov od jogurtov, alebo uvažovať, či Josie Jumpová prekračovala povolenú rýchlosť. Došľaka, vygúglila som si to. Edie bola vodičkou autobusu. Teraz nemám čisté svedomie.)

O 8.40 sa Jane nenútene opýtala, či sa aj ja teším na výlet... ACH! Hádam som nezačiarkla štvorček vedľa: „Chceli by ste pomôcť?“! Áno, začiarkla som ho, no nechápem prečo. Možno som bola opitá, keď som vypĺňala formulár. Prečo by som sa dobrovoľne ponúkla, že pomôžem, keď mám „deň voľna“ – tento deň vnímam ako „deň, keď sa snažím aspoň trochu upratať ten bordel v dome“, a ten bastard Simon ako „deň, keď kávičkujem“. Nielenže som omylom začiarkla ten štvorček, ale neunúvala som sa ani skontrolovať deťom diáre s domácimi úlohami, preto som si nevšimla milý odkaz od pani učiteľky, v ktorom mi oznámila, že jej budem asistovať pri dozore nad anjelikmi. Pri úlohe, čo sa podobá skôr na zaháňanie ovečiek.

Desať minút. Viac som nemala. Desať minút, aby som vyzerala upravene a slušne a tiež trochu sexi pre prípad, že na výlet pôjde aj Samov zadok. NIE. Nie. Zlé, nesprávne. Nemusím vyzerať sexi, či už tam Samov zadok bude, alebo nie.

Umyla som si zuby, stiahla šialené vlasy do copu a plesla som si na tvár trochu mejkapu, aby som zakryla tú najväčšiu hrôzu. Keď som prišla na ihrisko, celkom ma potešilo, že som nemala dosť času premeniť sa na žiarivú sexuálnu bohyňu, lebo na asfalte sa to len tak hmýrilo leskami na pery, trepotajúcimi sa mihalnicami a trochu príliš obtiahnutými pulóvrikmi. Každá mamička zjavne premýšľala o Samovom zadku rovnako nemravne ako ja. No na obzore nebolo ani chýru po posvätnom pozadí a jeho deti priviedla opatrovateľka (treba poznamenať, že aj ona bola nahodená).

Výlet bol, samozrejme, hrozný. Netušila som, aký smrad môže vyprodukovať horda detí v autobuse. Čím ich rodičia kŕmia? Tridsať detí v uzavretom priestore zjavne prdelo od chvíle, čo sme nastúpili do autobusu, až po okamih, keď zastal pri veľkom múzeu plnom neoceniteľných artefaktov, z ktorých sa deti síce môžu mnohému priučiť, ale to by sa nemohli celý čas snažiť ukradnúť ich alebo rozbiť. Oči mi slzili a pľúca ma pálili, keď sme vystupovali. Napadlo mi, že niekto určite nestihol dobehnúť na záchod, taký neznesiteľný bol ten smrad.

Učitelia by mali byť vybavení plynovými maskami, keď trávia celé dni v tom páchnucom opare. No keď som na prdenie upozornila pani učiteľku, len sa veselo zasmiala a odvetila: „Nebojte sa, zvyknete si!“

Neverím jej ani slovo. Peter prišiel minulý rok domov a hrdo oznámil, že učiteľke prišlo z jeho smradľavého prdu zle. Peter je dosť nechutný. Jedno dievčatko, čo s ním sedelo, museli presadiť, lebo pri jeho ustavičnom prdení a následnom hysterickom smiechu sa nevedelo sústrediť. Človek by si myslel, že pri Petrovi a psovi so smradľavým zadkom si na smrad zvyknem, ale nezvykla som si. Možno berie pani učiteľka drogy. Tým by sa mnohé vysvetlilo.

Výlet bol v každom prípade hrozný. Trieda sa nedala ustrážiť. Prichytila som Freddieho Dawkinsa, ako si utiera šušne do skla na vitríne. No aspoň som celý čas nemusela nikoho odviesť na záchod, veď v dnešných časoch je už každý podozrivý z pedofílie.

V múzeu sa mali dozvedieť niečo o Egypťanoch. Mám však podozrenie, že sa nedozvedeli nič okrem toho, ako premárniť peniaze na haraburdy z obchodu so suvenírmi. Jane odo mňa očakávala, že ju budem zásobovať peniazmi ako banka, aby si kúpila všetko, čo zbadá, a keď som jej odmietla dať 35 libier na dáždnik s balerínou, odula sa. Tridsaťpäť libier! Za dáždnik! DPČ, netušila som, že za dáždnik sa dá vysoliť 35 libier, hoci popravde som kupovala dáždniky vždy v obchode, kde je všetko za libru. Po troch použitiach sa pokazia alebo ich stratím, takže celkovo som za tie roky za dáždniky asi minula oveľa viac ako 35 libier, a možno mi v živote chýba práve výrazný dáždnik. Keby som Jane kúpila dáždnik za 35 libier, možno by z nej vyrástla pekne tvarovaná, normálne fungujúca žena, ktorá by si v takmer štyridsiatke stále neopakovala: „Keď raz budem dospelá...“ Doriti, znovu som ako matka zlyhala.

Za to, že som taká slušná, ba dokonca zbožná osoba, podujala som sa pomôcť na školskom výlete a nezmachlila som si tvár ako nejaká harpya, ktorá chce zviesť muža s pekným zadkom, si zaslúžim víno, hoci je streda. No a čo, že zajtra musím ísť do nudnej práce. Ukázalo sa totiž, že autobusy sú dosť drahé a treba prejsť vodičským testom, aby som s ním mohla jazdiť. Keďže vodičák som takmer neurobila ani na malom aute – pri opravných pokusoch som dostala toho istého skúšajúceho toľko ráz, že ma nakoniec nechal prejsť, lebo o nás už začali kolovať reči –, neexistuje šanca, že by som prešla vodičským testom na obrovskom autobuse.

Piatok, 25. septembra

Dýchaj. Dýchaj. Dýchaj. Dnes som pracovala len pol dňa, lebo som bola objednaná k zubárovi a neoplatilo sa mi vrátiť do roboty. Kým by som musela ísť po deti, zostala by som tam len polhodinu, takže som pred skončením vyučovania radšej vzala psa na prechádzku okolo parku. A hádajte, koho som tam stretla pri naháňaní poondiateho bulteriéra okolo rybníka a revaní, aby nechal kačky na pokoji? Úžasného Sama a jeho zadok. Bol na prechádzke s pekným stafordšírskym bulteriérom, a hoci sa môj pes predvádzal tým, že ma – ako vždy – neposlúchal, rozhodol sa pribehnúť k Samovi a začal naňho vyskakovať. Zbytočne som kričala, aby tá mizerná beštia prestala. No na druhej strane som tak mala skvelú zámienku prihovoriť sa Samovi bez toho, aby som pôsobila ako smutná, zúfalá fľandra. (Lebo ako „majiteľka nedisciplinovaného bulteriéra“ budem pôsobiť oveľa lepšie, čo?)

Porozprávali sme sa o psoch, zistili sme, že oba sú zachránené z útulku, potom poznamenal, že ma videl pri škole (zalapala som po dychu) a opýtal sa, či nie sú naše deti v tých istých ročníkoch.

Sam si ma všimol! Sam. Si ma všimol. Mňa!

A potom dodal (čo ma trochu zamrzelo, lebo z toho vyplynulo, že Sam si ma včera nevšimol sám od seba z druhej strany ihriska a neočaril ho pohľad na moje deravé pančuchy a vlasy skučeravené po daždi, ale Sophie na mňa ukázala ako na Janinu mamu), že Sophie má rada Jane, chcela by, aby sa k nim prišla po škole zahrať a či by nemohla prísť dnes popoludní. A nech so sebou zoberie aj Petra, môže sa hrať s jeho synom Tobym.

Na chvíľu som zaváhala. Horúčkovito som premýšľala, ako si taktiež zaobstarať pozvánku, aby som sa dostala do Samovho domu, presnorila ho a zistila, či je naozaj taký dokonalý a úžasný muž, ako sa zdá. A aj preto, aby som sa mohla niekedy zapojiť do rozhovoru Spolku čertovsky dokonalých mamičiek, ktoré o ňom štebotali ako hormonálne nabité škorce, no ktoré, pokiaľ viem, ešte nepozval s deťmi k sebe domov.

Sam pokračoval: „Viem, že je trochu zvláštne, aby šli vaše deti k niekomu cudziemu domov, tak, prosím, príďte s nimi.“

Ha! Takže môžem ísť aj ja. Znovu som sa vyhla guľke zúfalstva, hoci na druhej strane si očividne myslí, že ho považujem za pedofila/obchodníka s deťmi/vládcu podsvetia. Človek nemôže mať všetko.

Samov domov vôbec nenaplnil moje očakávania. Predpokladala som, že bude bývať v nejakej modernej sklenenej hranatej stavbe plnej dômyselných prístrojov a štýlového, no nepohodlne pôsobiaceho nábytku z dvadsiateho prvého storočia. V podstate som mala pred očami víziu z dizajnérskeho televízneho programu Grand Designs, po akej túži Simon – aj so stoličkami od Ludwiga Mies van der Rohea, po ktorých prahne a ktoré si nemôžeme dovoliť, lebo by ich rozhrýzol bulteriér a deti by po nich skákali, kým by sa nezlomili.

Jeho dom pripomínal skôr moju víziu domova – mäkké pohovky, pekne natretý francúzsky nábytok a vkusný neporiadok, nie ako ten neporiadok, čo straší u nás. Trochu netaktne som sa o tom zmienila pred Samom, ale reagoval veľmi vľúdne a vysvetlil mi, že v dome nie je skutočný neporiadok, lebo sa ešte len prisťahovali a polovicu nábytku a vecí si zoberie jeho partnerka Robyn. Robyn je zrejme interiérová dizajnérka, preto majú tak pekne zariadený dom.

Zúfalo som sa túžila opýtať na stratenú Robyn, ako a prečo opustila muža ako Sam, ktorý si u mňa ešte šplhol vo svojej dokonalosti tým, že mal doma najlepšie mätové keksíky, ale ten neochvejne zmenil tému, takže sme sa začali rozprávať o rôznych mimoškolských aktivitách v okolí – ktoré sú dobré, ale nie hodné obrovských súm peňazí, čo do nich človek musí vraziť. Bol to nudný, ale bezpečný rozhovor a nemala som pri ňom príležitosť poznamenať niečo v zmysle: „Veľmi by ti prekážalo, keby som ťa oblízala? Si celkom sexi.“

Potom sa s krikom zjavili Sophie s Jane, lebo Toby a Peter ich vyrušili pri hre „Kozmetické premeny“ a zaútočili na ne so zbraňami Nerf. Ešteže tak, lebo dievčatá už boli celé od mejkapu a trblietavých ozdôb, hoci podľa ich slov boli len v polovici premeny. Uprostred kriku a boja som chytila mladú striptérku a drobného Ramba za ruky a odtiahla ich domov, aby o nás Sam nestratil mienku, že sme príjemná, normálna rodina, s ktorou sa chce on a jeho deti spriateliť.

Takže tak. Okrem toho je dnes Piatok, keď na všetko prdím. Trikrát hurá! Konečne sa môžem vzdať v nevyrovnanom súboji o deti so skorbutom a namiesto brokolice im dám mrazenú pizzu. Môžem prestať predstierať, že im chcem obmedziť čas strávený pred obrazovkami a nechám ich s elektronickými opatrovateľkami, kým potichu sŕkam nevýrazné víno a sliedim po svojich bývalých frajeroch na Facebooku. Simon znovu zaspí na pohovke pred poondiatymi Rodenými obchodníkmi, a hoci chrápe ako divá sviňa, čo sa topí v sude s ovsenou kašou, skríkne: „Pozerám to!“, vždy keď sa pokúsim vytiahnuť mu z rúk ovládač. Niežeby mi pomohlo, keby sa mi podarilo dostať sa k ovládaču, lebo náš televízor aj tak neviem prepnúť. Simon sa totiž hrozne vyžíva v rôznych dômyselných prístrojoch, takže máme doma milión elektronických škatúľ a vysielačov, čo sa ovládajú samostatnými ovládačmi, a tie treba najprv nastaviť na iný kanál. Keďže si neviem zapamätať, ktorým ovládačom sa ovláda ktorá škatuľa, vždy postláčam všetky gombíky. Napokon sa nado mnou zľutuje jedno z detí a pomôže mi.

Pes sa na mňa dnes večer pozerá veľmi odmietavo. Asi vycítil, že sa zaoberám nemravnými myšlienkami o Samovi, a odsudzuje ma, že som nehanebná pobehlica, ktorá ho využila, aby sa s ním dala do reči.

Sobota, 26. septembra

Simon strávil popoludnie v kôlni a ja natieraním príborníka v jedálni v snahe napodobniť osobitý opotrebovane-elegantný štýl nábytku v Samovom dome. Deti sa zatiaľ usilovali vytvoriť niečo kreatívne pomocou trblietavého lepidla, ktoré však vyschlo. Pokúsila som sa ho oživiť teplou vodou a lepidlom PVA, no hmota, ktorou deti následne potreli seba a stôl, pripomínala skôr semeno jednorožca.

Simon sa trochu nahneval, keď som mu ukázala nabielo natretý príborník, lebo patril jeho starej mame a je rodinným dedičstvom. Neľútostne poznamenal, že teraz vyzerá len opotrebovane, nie elegantne. Možno preto, že pri šmirgľovaní som sa dala trochu uniesť.

Vďaka nedostatku Simonovej podpory pri zveľaďovaní nášho nábytku však zmizla aj posledná výčitka, že ho večer opustím a pôjdem s Hannah na drink. Zatváril sa prekvapene, keď som sa pred ním zjavila v spoločenskom oblečení, s učesanými vlasmi, rúžom a dokonca aj namaľovanými mihalnicami. Bol taký prekvapený, že poznamenal: „Vyzeráš dobre. To kvôli mne?“ Pritom som mu dnes minimálne deväťkrát zopakovala, že večer bude dávať pozor na deti a že im treba z vlasov vymyť jednorožcovo semeno, lebo ja idem von s Hannah, aby nemusela byť sama v prázdnom dome, keďže dnes večer má ich deti na starosti Dan.

Možno som naňho vyletela trochu ostrejšie, ako bolo nutné, že som sa určite nenahodila kvôli nemu, lebo sa zatváril smutne a sklamane. Rýchlo som sa opýtala: „Naozaj vyzerám dobre?“

Odvetil: „Hej, vyzeráš okej.“ Presne to chce počuť každá žena. Idiot.

Chudera Hannah znova upadla do zúfalstva, lebo zistila, že Dan trtká nejakú štetku, ktorá má dvadsať a niečo a stretol ju v posilňovni. Keď sa ho Hannah opýtala, či ju opustil kvôli nej, vôbec nevyzeral, že mu to je ľúto. Dan je strašný čurák. Simon v tej svojej kôlni aspoň nenájde žiadnu dvadsaťročnú sexicu.

Napadlo mi, či by som nemala dohodnúť Hannah rande so Samom, keď sa spamätá z Dana. To by bolo odo mňa milé a zároveň nezištné. Obom by som pomohla znovu nájsť lásku a trochu by som odčinila, že som sa doňho nehanebne zabuchla. Keby bol zadaný, možno by sa mi tak nepáčil. A Dan by sa určite hrozne nasral, keby uvidel Hannah s takým úžasným chlapom. Čo zmôže jeho dvadsaťročná kosť z posilňovne proti takému zadku?

Potom, ako som celý večer pri fľaši Sauvignonu Blanc počúvala, aký je Dan čurák, zrazu som pocítila náklonnosť k Simonovi a chcela som mu o nej povedať, keď sa vrátim domov. No našla som ho odkväcnutého na pohovke a z telky revali pretekajúce sa motorky. Ako pri tom môže spať? Chrápal a mal na sebe najstarší a najškaredší vlnený sveter. Hoci som ho dosť silno zasiahla vankúšom do tváre, nedal sa zobudiť. Nechala som ho teda tam a šla som si ľahnúť.

Kedy Simon tak zostarol? Kedysi sme boli hore celú noc, rozprávali sme sa a počúvali hudbu. Nerozprávali sme sa o ničom konkrétnom – márne by sme tvrdili, že naše radikálne pohľady na umenie a politiku prinášajú svetu osvetu. Vlastne ani neviem, o čom sme sa rozprávali, ale rozprávali sme sa. Keď som ho spoznala, pripomínal čosi medzi gotikom a novoromantikom – mal na sebe veľký čierny kabát z bazáru a fajčil jednu červenú marlborku za druhou. Pôsobil ako neskutočný frajer. Aj on sa možno na mne niekedy pristaví pohľadom a uvažuje, čo sa so mnou stalo. Ešte vždy si pamätám, čo som mala oblečené, keď som sa s ním zoznámila – veľmi krátku čiernu sukňu, martensky, akýsi rybársky sveter, čo som ukradla bývalému, a priveľké tvídové sako, ktoré som šlohla otcovi. Ten mi každý týždeň volal a žiadal ma, aby som mu ho vrátila, ale nemohla som, lebo už smrdelo cigaretovým dymom a hašišom. S odstupom času si myslím, že som musela vyzerať ako blázon, ale vtedy som bola so sebou nadmieru spokojná.

Študovali sme spolu na vysokej v Edinburghu. Všimla som si ho už v prvom ročníku, ale nikdy som sa mu neprihovorila, lebo bol starší, o ročník vyššie a patril do frajerskej bandy umelcov, zatiaľ čo ja som nebola ani frajerská, ani umelkyňa, hoci som sa snažila o oboje. Až na konci môjho druhého ročníka ku mne raz večer podišiel v krčme Pear Tree a opýtal sa, či nemám zapaľovač. Neskôr sa mi priznal, že to bola len výhovorka, aby sa so mnou mohol pustiť do reči. Ten večer považujem za asi najabsurdnejší a najlichotivejší zážitok, ktorý sa mi kedy prihodil.

A teraz máme dve deti, trochu väčšiu hypotéku, ako by sme si želali, práce, v ktorých nie sme úplne šťastní, a zničený príborník. Musím priznať, že nevyzerá lepšie ani po tom, čo vyschla farba, hoci som dúfala, že bude (vyzerá, akoby patril do kontajnera, a tam patrí aj môj plán zmeniť povolanie a stať sa interiérovou dizajnérkou). Minule zahral rádiový DJ Steve Wright pesničku Disco 2000 v zlatých starých hitoch. Disco 2000! Pesnička Disco 2000 nie je starý hit, je to najlepšia pesnička na svete a vznikla asi pred rokom, nie? Ako môže byť, dopekla, starým hitom? DPČ s mojím životom. Už nikdy nebudem mladá.

OKTÓBER

Sobota, 4. októbra

Simon neprestáva hovoriť o zničenom príborníku.

„Čo ťa to posadlo, Ellen? Čo s ním urobíš, Ellen? Uvedomuješ si, ako dlho patrí našej rodine, Ellen? Čo povie moja matka, keď ho uvidí?“

Napokon mi z toľkého fňukania došla trpezlivosť a skríkla som: „Je to len príborník! Kus dreva! Nie je to koniec sveta! Nemá ani žiadnu hodnotu!“

Simon sa zatváril zranene a žalostne potiahol nosom: „Má obrovskú sentimentálnu hodnotu, Ellen, a ty si ho zničila bez toho, aby si sa so mnou poradila. Mám právo hnevať sa, nie?“

„Simon, zlatko,“ zavrčala som, „keby si nebol celý víkend zavretý v kôlni a nevyhýbal sa interakcii so mnou a deťmi, lebo zjavne ťa tam drží mnoho dôležitých povinností, možno sme sa o tom mohli porozprávať. Nemyslíš?“

„Ospravedlňujem sa, že som si myslel, že aspoň cez víkend mám právo byť chvíľu sám, zlatko, ale niektorí z nás musia pracovať na plný úväzok. Niektorí z nás neskončia v práci na obed a nemôžu si zobrať voľno len tak v strede týždňa, a preto sú cez víkend hotoví, doriti,“ odsekol mi na to.

„NIEKTORÍ z nás neskončia v práci na obed, NIEKTORÍ z nás skončia tak, že sa ako blázni ponáhľajú do školy po NIEČIE deti, ZLATKO! NIEKTORÍ z nás strávia zvyšok večera tým, že berú NIEČIE deti na rôzne krúžky, varia večeru, perú, dozerajú na kúpanie a domáce úlohy a uložia NIEČIE deti do postele, lebo NIEKTO je po práci, samozrejme, taký unavený, že sa zmôže len na to, aby sa s pivom usalašil pred telkou. NIEKTORÍ z nás strávia takzvané ‚voľno‘ tým, že sa snažia nastoliť aký-taký poriadok v tejto diere, a NIEKTORÍ z nás celý víkend upratujú, perú, žehlia a zabávajú NIEČIE deti! ZLATKO!“ jačala som.

Zdalo sa, že som dokázala svoju pravdu, no zároveň som sa obávala, že hlas mi od toľkého hnevu vystúpi do takých výšok, že moje úžasné argumenty, prečo je Simon sebecký bastard, bude počuť len delfín.

„Preboha, Ellen. Prečo s tebou musím vždy súperiť? Zničila si príborník mojej starej mamy, ale sťažuješ sa, ako keby som ti ublížil ja,“ zahundral Simon.

„Nesúperíme. Len som ti chcela ozrejmiť, ako trávim svoj ‚voľný‘ čas. A teraz mi láskavo dovoľ stráviť ďalší voľný čas tým, že vezmem tvoje deti na príjemnú návštevu ku kamarátom.“

„Ideme k Sophie a Tobymu,“ ozval sa Peter.

„Sophie a Toby nemajú mamičku, bývajú len s ockom Samom. Mamička Lucy Atkinsonovej vraví, že Sam je kus,“ ochotne vyhlásila Jane.

„Kto je Sam?“ opýtal sa Simon chladne.

„Nový otec v škole. Slobodný otec,“ vysvetlila som mu.

„A je naozaj kus?“

„Úprimne, nevšimla som si,“ nehanebne som mu zaklamala a dúfala som, že sa nečervenám.

U Sama bolo výborne. Milujem jeho dom. Viackrát som sa prichytila, že premýšľam, aké by bolo sedieť ráno pri svetlomodro-krémovom kuchynskom stole oproti Samovi so strapatými vlasmi v župane a vychutnávať si s ním kávu. Nie, nie v župane. To nie je sexi. Možno v pyžamových spodkoch značky Calvin Klein, v nejakom peknom, tesnom tričku a so strniskom... PRESTAŇ, ELLEN! IHNEĎ PRESTAŇ!

Sobota, 10. októbra

Piatok, 16. októbra

Sobota, 17. októbra

Utorok, 20. októbra

Streda, 21. októbra

Pondelok, 26. októbra

Streda, 28. októbra

Piatok, 30. októbra

Sobota, 31. októbra