Iskra

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať m ô žete na
www.cooboo.sk

www.albatrosmedia.sk

Alice Broadway

Iskra – e - kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Venujem Rachael Lucasovej, Keris Staintonovej a Hayley Websterovej. Ďakujem za smiech, múdre rady, neochvejnú lásku a, samozrejme, za všetkých vlkov.

Prvá kapitola

Prechádzka lesom nikdy nie je iba prechádzkou lesom.

Aspoň nie v príbehoch. Brat so sestrou sa tam stratia. Dievčatko v červenom zle zabočí a natrafí na vlka. Kráska nájde zámok a netvora… Skrátka, v lese na človeka číhajú čary alebo chmáry. Som zvedavá, ktorý prípad bude ten môj.

Zatiaľ viem len to, že mi je v ňom chladno a cítim vlhkosť. Pri každom kroku počujem šuchot nejakých tvorov a stále mám strach, že sa za mnou ktosi zakráda. Nechcem tu byť, ale musím.

Čo na mňa čaká na konci cesty? Vlk? Čarodejnica? Netvor? Nemôžem sa otočiť, lebo bez ohľadu na to, ako sa bojím toho, čo príde, hrozba, pred ktorou utekám, je horšia. Zostáva mi iba jediné miesto, kam ísť: Featherstone.

Hmla naokolo mi pripomína dym, ktorý sa vznášal v súdnej sieni pri vážení otcovej duše. Brodím sa pomedzi ňu, nohy sa mi šmýkajú v blate, na mäkkých čižmách sa mi zachytávajú listy s kúskami hliny a chodidlá mám už ako ľad. Moju myseľ zaplavia spomienky a zdá sa mi, že ten dym cítim v pľúcach. Kiežby som sa mohla vrátiť v čase a zahasiť oheň. Myslela som si, že môžem zmeniť svet, no všetko som len zhoršila.

Obel povedal, že cestu nájdem ľahko. Mýlil sa. Nohy mi pri každom kroku vravia: si stratená, si stratená, si stratená, si stratená.

Mám pocit, že tie isté slová momentálne vystihujú celý môj život.

Druhá kapitola

List, ktorý som dostala, formulovali zdvorilo: Ponúkame Vám príležitosť prediskutovať to, čo sa nedávno stalo. V skutočnosti to však bolo predvolanie.

Kým som čakala pred kanceláriou, snažila som sa upokojiť. Ruku som si priložila k hrudi, kde mi Obel, môj učiteľ, vytetoval veľkolepú vranu. V ten večer, keď som ju odhalila a odrecitovala mená zabudnutých, sa zo mňa stal niekto, kto má moc, a vedela som, že práve preto si ma zavolali. Odrazu som predstavovala hrozbu – a presne o to mi išlo.

Lenže ako už neraz predtým, netušila som, čo bude nasledovať.

Keď som vošla do veľkej teplej miestnosti, ktorú lemovali police plné kníh, starosta Longsight sa postavil, obišiel stôl a podal mi ruku. Potriasla som mu ňou až po chvíli. Vedľa stola sedela Mel, mestská rozprávačka. Nevstala a nepovedala ani slovo, no úsmev, ktorý sa jej v nestráženom okamihu mihol na tvári, prezradil, že moja prítomnosť ju potešila. Bola som zvedavá, či som jej chýbala, ale vzápätí som tú myšlienku zahnala. Nesmela som zabúdať na to, ako ma podrazila. Musela som byť v strehu.

Starosta Longsight naznačil, aby som sa posadila. Odľahlo mi, že nás delí veľký drevený stôl. Ako zvyčajne mu bolo vidno takmer všetky tetovania a pri pohľade na jeho odhalenú pokožku som sa vždy cítila nesvoja. Stôl bol potiahnutý vínovočervenou kožou, na ktorej ležalo iba zlaté plniace pero, kalamár a kôpka čistých papierov.

Ozval sa prvý.

„Som rád, že ste súhlasili s naším stretnutím, slečna Flintová.“ Ako keby som mala na výber. „Myslím si, že by sme sa mali porozprávať o tom malom výstupe, ktorý ste predviedli na predčítavacom rituáli. Čo vy na to?“

Vraj o malom výstupe. Akoby som bola neposlušné decko. Začali mi horieť líca. Longsight sa oprel o operadlo, sledoval ma a čakal na odpoveď. Zatvorila som oči a spomenula som si na to, akú moc som v ten večer cítila. „Neurobila si nič zlé, len si ich vystrašila,“ uistil ma Obel.

„Dôkladne sme prebrali vaše činy, Leora,“ pokračoval starosta Longsight s nepatrným povzdychom. „Mel vás rázne obhajovala. Verí, že stále je vo vás veľa dobra.“ Vtom sa mi zadíval do očí a odvrátila som zrak. Zakaždým som mala pocit, že človeku vidí až do duše. „Tvrdila, že zrejme toho na vás bolo priveľa.“ Pozrela som sa na ňu a túžila som počuť jej hlas. Pohľad však upierala na zem a úctivo mlčala.

Chcela som s ňou nadviazať očný kontakt, aby sme sa opäť prepojili. Bolo mi cťou, že sa stala mojou mentorkou. Zdalo sa mi, že ma vidí takú, aká som, preto som sa jej otvorila.

Napokon som sa odhodlala prehovoriť.

„Využili ste ma.“ Adresovala som to obom, ale hľadela som na Longsighta. „Manipulovali ste mnou. Podsunuli ste mi len toľko informácií, aby som sa stala vašou bábkou.“ Pred očami sa mi znova vybavila súdna sieň, moja rodina, rady priateľov a tiene, ktoré sa mihali po stenách, zatiaľ čo ja som iba stála a pozerala som sa na to, ako Jack Minnow hodil knihu môjho otca do plameňov. Šikovným trikom dosiahli, aby som ich prácu urobila za nich. Udala som človeka z mojej krvi. Obrátila som sa chrbtom k mužovi, ktorý ma vychoval. No uvedomila som si to neskoro.

„Naozaj to vnímate takto?“ Naklonil sa a lakte položil na stôl. „Ja mám na to iný pohľad. Videl som dievčinu s pôvodom neoznačenej, ktorá netušila, odkiaľ pochádza. Bolo našou povinnosťou povedať vám, kto sú vaši praví rodičia, najmä preto, lebo žena, ktorá sa nazývala vašou matkou, vám to nemienila prezradiť. A nielenže sme vám dovolili, aby ste odhalili svoju minulosť, ale ponúkli sme vám aj miesto v našej spoločnosti. Dostali ste šancu slúžiť komunite, ktorá by vás chránila pred očierňovaním zo strany iných, menej znášanlivých občanov. Vedeli sme totiž, že nie všetci prijmú to… že pochádzate z radov neoznačencov.“

Povedal to. Pochádzam z radov neoznačencov. Tajili mi to tak dlho, že stále je to pre mňa nové a neviem si na to zvyknúť, asi ako keď človeka tlačí topánka. Žena, ktorú som pokladala za svoju mamu, ňou nie je. Moja biologická matka patrila k neoznačeným a v žilách mi koluje jej krv. Časť z nej mám vo svojich bunkách, a hoci moje telo už pokrývajú tetovania, z hľadiska pôvodu som napoly neoznačená. Čosi také môže byť v Saintstone veľmi nebezpečné.

Longsight mal pravdu. Nik mi to nemienil povedať – ani mama, ani Obel či Julia a Simon, Veritini rodičia. Dokonca aj Oscar, chlapec, ku ktorému som mala veľmi blízko, vedel o mojom živote viac než ja. Naposledy som sa s ním rozprávala, keď mi dal kúsok otcovej kože, ktorú zachránil pred ohňom. Odvtedy som ho nevidela. Navzájom sme sa ranili a stratili dôveru toho druhého. Hoci už nie je súčasťou môjho života, často naňho myslím.

O svojom pôvode som sa teda dozvedela až od Longsighta. Netušila som však, ako mám s tou informáciou naložiť.

Starosta prerušil moje myšlienky. „Môžem iba hádať, čo sa vám preháňalo hlavou a čo vás doviedlo k pocitu, že by ste sa mali dať označiť práve takto.“ Očami zablúdi k môjmu krku, kde vidno vrchnú časť vrany, ktorú mi Obel vytetoval. „Zdá sa mi, že sme od vás očakávali priveľa.“

Nemal potuchy, že moje telo mi ten obraz vnuklo skôr, než mi pod kožu prenikol atrament. Že sny o vrane, ktoré som mávala, sa mi postupne začali črtať na pokožke. Že purpurové a ružové znaky sa mi na hrudi zjavovali akoby mávnutím čarovného prútika, kým som si nebola istá, čo naznačujú. Že za Obelom som išla sama a poprosila som ho, aby dal tomu odkazu atramentovú podobu.

Nemienila som dopustiť, aby ma zastrašili.

„Teraz už viem, že sme v súvislosti s vami pochybili.“ Zahľadel sa na svoje ruky. „Mel je zanietená a rovnako aj Jack Minnow. No ak človek robí niečo so zanietením… povedzme, že ho to môže zaslepiť.“ Mel sa zahniezdila a vytušila som, že sa necíti príjemne. Prečo sa neozve? Jej slovo predsa má svoju váhu – ľudia ju uznávajú vďaka príbehom, ktoré rozpráva a ktoré sú kľúčom k všetkému, v čo v Saintstone veríme a ako konáme. Napriek tomu sedela mlčky a pokorne. Nepáčilo sa mi to. Pripadalo mi to podozrivé. „Je im veľmi ľúto, ak vám ublížili.“ Zháčila som sa. Očividne klamal. Nevedela som si predstaviť, že by Minnow niekedy ľutoval to, akú bolesť mi spôsobil.

„My nie sme tí zlí, Leora.“ Na jeho perách sa zjavil krivý úsmev. „Toto nie je rozprávka. Obaja… teda všetci… sme verili, že by sme vďaka vám mohli priniesť spoločnosti väčší pokoj a stabilitu. Kto iný je ako vy – napoly neoznačený aj označený? Ste jednou z nás, a hoci vám v žilách koluje krv rebelantov, ste nám verná.“ Pokrútila som hlavou a Longsight sa ku mne naklonil ešte bližšie. „Leora, nepremárnite túto šancu. Už len myšlienka, že označený muž sa stýka s neoznačenou…“ Striaslo ho. „A predsa z tohto zvráteného pomeru vzišlo niečo dobré. Stelesňujete možnosť, nádej, lebo napriek svojmu pôvodu ste sa vydali správnym smerom. Viem, čo by teraz povedala Mel… istotne to, že vás pokladá za symbol mieru, že ste akýmsi zjednotením Moriah a jej sestry, Bielej čarodejnice. Ja nie som taký naivný.“ Pozrel sa na rozprávačku, ktorá sa tvárila bezvýrazne. „Zastávam iný názor. Podľa mňa neexistuje stredná cesta. Zákon o vyhostení na istý čas splnil svoj účel. Naše dve komunity žili oddelene a prestali medzi sebou bojovať. Uisťujem vás, že to nebolo bezproblémové prímerie, ale predsa to bolo prímerie. Ibaže neoznačenci čoraz viac skúšali moju trpezlivosť. Prekračovali a znevažovali veľkorysé podmienky, na ktorých sme sa dohodli. Nemôžem ustúpiť a dovoliť, aby našim ľuďom ubližovali, okrádali ich a ponižovali. Dohoda, ktorú dodržiava len jedna strana, nemá cenu. Neoznačenci si však nedajú povedať. Dnes už viem, že ich treba zničiť, a to sa aj stane. Vaši ľudia vás potrebujú.“

V tej chvíli na mňa doľahla ťažoba toho, čo som spravila. Obrátila som sa chrbtom k svojej spoločnosti a zahodila som šancu pracovať, niekam sa posúvať a byť šťastná, tak ako som to plánovala. Vždy som chcela byť tetovačka, učiť sa a študovať.

„Nemala som na výber,“ pokúsila som sa vysvetliť a uvažovala som, či je to pravda. „Alebo som mala prinajmenšom obmedzené možnosti. Keby som pre vás nerobila, stala by sa zo mňa vyhnankyňa.“ Zdvihla som bradu. „A v tom prípade by som upadla do zabudnutia.“

„No nebola to vaša jediná možnosť.“ Longsight sa smutne usmial, akoby som bola neposlušné decko.

Lenže ak som iba hlúpe decko, zašepkal hlások v mojej hlave, prečo im na mne stále tak záleží?

Z tváre som si odhrnula neupravené vlasy a zahľadela som sa mu rovno do očí. „Naozaj sú neoznačenci takí nebezpeční?“ spýtala som sa.

Chvíľu zostal ticho a napriek tomu, že v miestnosti bolo teplo, mi po ramenách prebehli zimomriavky. „Nebezpečnejší, ako si myslíte, Leora,“ zašepkal napokon.

Preglgla som.

„Čo vlastne chcete?“

Povzdychol si. „Chcem, aby naša spoločnosť žila v mieri a aby si ľudia, na ktorých čele stojím a ktorých mám rád, mohli byť istí, že im nič nehrozí.“ Naozaj nás má rád? preblesklo mi hlavou. Alebo sa len vyžíva v tom, k čomu všetkému nás môže donútiť? „Aj malá rebélia zo strany jedného dievčaťa môže byť iskrou, ktorá čoskoro rozdúcha oheň. Pre váš impulzívny čin naša spoločnosť začína pochybovať o tom, čomu vždy verila. Aj keď pochádzate z radov neoznačencov, máte tetovania. Váš otec upadol do zabudnutia, ale napriek tomu ste nás prinútili, aby sme naňho pamätali. Zasiali ste semienka nedôvery. Chcem, aby ste tento problém napravili a nie prehĺbili. Na to vás potrebujem.“ Videl, že som otvorila ústa a chystám sa čosi povedať, a tak zdvihol hlas. „Áno. Musíte to byť vy. Ľudia vás sledujú a čakajú na váš ďalší krok. Chcem, aby ste im boli oporou a pomohli svojej rodine a priateľom tým, že preukážete vernosť vodcom, budete sa kajať za svoj rebelský a sebecký čin a vďaka vám sa spoločnosť opäť zomkne, lebo naše hodnoty a jednota sú pre nás dôležité. A viem presne, ako dokážete, že vám je ľúto, čo ste urobili.“

Tentoraz ma oveľa rýchlejšie ako hnev premohli výčitky svedomia. Podvedome ma začalo ťažiť to, aký šok som spôsobila svojej rodine a priateľom.

Starosta Longsight sledoval, ako sa tvárim, a vzápätí dodal: „Chcem, aby ste šli do Featherstonu.“

Jeho slová mi nedávali zmysel.

„Do Featherstonu?“ zopakovala som. Mala som však pocit, že ten hlas patrí niekomu inému. „P… prečo by som tam šla?“

„Pretože mi dochádza trpezlivosť. Hoci som dlho toleroval neoznačencov napriek násiliu a rozvratu… už to ďalej nemienim robiť. Zničím ich a na to potrebujem vás.“ Pomaly sa usmial. „Začnete s nimi žiť. Uvidíte, akí sú, a poviete mi, čo plánujú. Keď nadíde správny čas a príjmu vás medzi seba, obrátite sa proti nim. Čo-to už o nich vieme a množstvo ďalšieho predpokladáme. No bojím sa, že sú nebezpečnejší, než si uvedomujeme. Že Jack Minnow má pravdu, a ak ich necháme nažive, hrozí nám desivý útok. Že skôr či neskôr s nimi aj tak budeme musieť bojovať. Ibaže naši ľudia nechcú vojnu. Zvykli si na život v mieri.“ Jeho úsmev pôsobil veľkodušne, ale v skutočnosti bol chladný. „Preto potrebujem dôkazy, ktoré by ich zmobilizovali. Niečo, čo nás môže zjednotiť v boji. Leora, verte mi, že som bol dosť trpezlivý. Keby si bol Jack Minnow presadil svoje, dávno by sme ich rozprášili, lebo sú ako jed.“

Dlho som nenachádzala slová. „Mám na výber?“ šepla som nakoniec priškrteným hlasom. „Žiadate odo mňa, aby som ich zničila.“

V tej chvíli sa na moje prekvapenie ozvala Mel.

„Máš na výber, moja milá.“ Nadýchla sa a zdalo sa mi, že je znova sama sebou. Opäť z nej sálala vznešenosť. „A my ako vodcovia tiež.“ Longsight sa oprel o operadlo a vzdychol si, no mávol rukou a dovolil jej pokračovať.

Melódia jej hlasu mi pripomínala tóny violončela – prelínal sa v nich smútok a nádej. „Leora, už vieš, že si výnimočná.“ Tvárila som sa zamračene. Nebola som si toho vedomá. Mel však mala na perách úsmev a zbadala som v ňom to čo predtým: lásku a vieru. „Tvoja jedinečnosť nespočíva iba v tom, že si napriek svojmu pôvodu označená, ale aj v tvojej odvahe.“ Nepatrne kývla hlavou a to gesto ma povzbudilo rovnako ako vtedy, keď bola moja mentorka. Musím si chrániť srdce. „Ešte som nestretla človeka s takým zápalom a s takou gurážou. Práve preto ma tvoj prešľap zabolel. No vystrašili sme ťa a príliš sme na teba tlačili, takže preberám plnú zodpovednosť za tvoje rúhanie sa počas predčítavacieho rituálu.“

Zatvorila som oči. Bolo to víťazstvo, nie odpadlíctvo? Keď som odrecitovala mená zabudnutých a zaradila som ich k tým, ktorí sú hodní zapamätania, prevzala som úlohu sudkyne. Hovorila som v mene našich predkov, vodcov a v mene našej spoločnosti.

„Minulosť sa dá odčiniť,“ povedala tlmeným a ponurým hlasom. Určite vedela, že jej slová sú rovnako kacírske ako moje skutky, ale napriek tomu sa odvážila vysloviť ich pred Longsightom. „Za zločin, ktorý si spáchala, by sme ťa podľa súčasných zákonov mohli udať a ľudia by sa bezpochyby domáhali tvojho odsúdenia. Vieš, čo by to pre teba znamenalo.“ Pri spomienke na to, ako Oscarovmu otcovi Connorovi Drewovi vytetovali pred davom na námestí symbol vrany a označili ho za zabudnutého, som sa zachvela. V ten deň sa celý môj svet zmenil.

„V Saintstone však máme s ľuďmi viac zľutovania, než si zrejme uvedomuješ.“ Pozrela sa na Longsighta, ktorý zdvihol obočie, a vstala. „Existuje spôsob, ako všetko napraviť. A ty si jediná, kto to môže urobiť. Si naša nová Moriah.“

Neovládla som sa a zalapala som po dychu. Je možné, že na rozdiel od Longsighta vie o tom, že znaky na tele sa mi zjavili mimovoľne presne ako Moriah – krásnej sestre z našich príbehov? Podišla bližšie, a tak som lepšie videla jej tetovania. Je našou posvätnou knihou. Jej hlas a koža rozprávajú históriu našej spoločnosti. Stelesňuje a šíri to, v čo veríme.

„Aby sme vyriešili problém, ktorý vznikol, potrebujeme spojku.“ Bola pri mne tak blízko, že som cítila voňavý olej, vďaka ktorému má takú hebkú a peknú pokožku. „Neoznačenci ukrývajú množstvo tajomstiev a potrebujeme ich spoznať. Vieme, že nás okrádajú a v poslednom čase sa uchýlili k ešte horším veciam. Pokúšajú sa nás oslabiť a vyčkávajú na príležitosť, aby zaútočili. No netušíme, kedy sa to stane.“ Jej pohľad zmäkol. „Zatiaľ nevieme, ako nastoliť mier.“

Pri tých slovách som obrátila oči najprv na ňu a potom na Longsighta, ktorému pri zmienke o mieri myklo ústami. Pôsobil na mňa netrpezlivo, ba až dravo.

Mel pokračovala.

„Snívam o tom, že neoznačenci a označení sa raz zjednotia. Lenže aby sme to dosiahli, Leora, musíme mať súcit.“ Nespúšťala som z nej zrak. Nemala som potuchy, kam tým smeruje. Longsight si povzdychol. „Ukradli nám príbehy a prekrútili ich. Premenili ich na jed a pomotali hlavy všetkým, ktorí si ich vypočuli. Neoznačenci, ako ich nazývame, nie sú zlí. V prvom rade sa cítia podvedení. Musia sa vrátiť na správnu cestu a opäť žiť počestne. Potrebujú počuť pravdu.“

V tej chvíli som pochopila, že Mel verí v pravdu a v to, že nás všetkých môže zachrániť.

Pozrela som sa na starostu Longsighta, ktorý vyzeral dosť nesvoj. Keby Mel nebola pre našu spoločnosť a náš spôsob života taká dôležitá, mám dojem, že by ju už bol umlčal. Premýšľala som, čo má za lubom. Istotne si vypracoval nejakú stratégiu, ktorú skrýva za maskou súcitu. Záleží mu vôbec na našich príbehoch alebo chce neoznačencov raz a navždy zničiť?

Som spojka či zbraň?

„Existuje veľmi starý príbeh, ktorý na mojej koži neuvidíš,“ prehovorila Mel medovým hlasom, ktorému bolo ťažko odolať. „Hovorí o tom, že dve sestry sa jedného dňa spoja a prinesú mier.“ Vtom sa odmlčala, aby mi jej slová prenikli do duše. „Sú iba dva spôsoby, ako sa to môže stať, moja milá. Neoznačenci sa musia kajať a privedie ich k tomu buď láska, alebo násilie.“ Všimla som si, že starosta preglgol, akoby si vychutnával vidinu skazy a prahol po nej. Aj Mel sa naňho letmo pozrela a zdalo sa mi, že sa zachvela. „Leora,“ prehodila tlmene. „Pevne verím, že ich opäť navedieme na správnu cestu prostredníctvom lásky, nie násilia.“

„Myslíš si, že ak ich presvedčíme o pravde, vrátia sa… a dajú sa tetovať?“

„Môžem v to iba dúfať a modliť sa.“ Znova si sadla. „Nesmieš veriť tomu, že sa tešíme z ich neznalosti. Možno na svojej ceste zablúdili, ale ich stratené duše sú predsa len duše.“ Vysloviť čosi také bolo riskantné a Longsight odrazu vstal, odkašľal si a prerušil ju.

Vzápätí pred ňu predstúpil, čím pretrhol náš očný kontakt a prinútil ma, aby som zasa upriamila pozornosť na jeho elegantné tetovania a vážnu tvár.

„Rátame s tým, že ak u nich pôjdete hľadať útočisko, prijmú vás. Nik iný to nemôže urobiť. Jedine tak odhalíme ich tajomstvá a ochránime našich ľudí.“

Jeho hlas bol sladký ako karamel.

„Nikdy sme nezažili vojnu,“ dodal a začal sa prechádzať po miestnosti. „Máme šťastie. Čítali sme o nej… o smrti a skaze, ktorú prináša… akoby to bolo iba čosi vymyslené. Stali sme sa odolnými voči jej hrôzam, lebo sme ich videli len na stránkach kníh. Tak sme si zvykli na mier, že si nevieme predstaviť, aby čosi otriaslo naším životom. No blíži sa konflikt. Pamätajte na moje slová. Ak nič nepodnikneme a necháme neoznačencov tak, privoláme na seba pohromu. Leora, chránime obyvateľov Saintstonu od najhoršieho. Nechceme, aby žili v strachu. Koľko našich detí sa musí stratiť, koľko dobytka musia zabiť a koľko obilia zničiť, kým sa im postavíme? Vraždenie je pre nich zábava a sú čoraz odvážnejší.“

Hneď sa mi vybavia príbehy, ktoré sme počúvali v detstve a ktoré mali slúžiť ako výstraha.

„Pravdaže vieme, že sú medzi nami aj takí, ktorí im ponúkajú pomoc a podporu. Tušíme, o koho ide.“ Odvrátila som pohľad a myslela som na ocka, Connora Drewa, Obela aj na Oscara.

„Sú pomýlení, ale…“ pozrel sa na Mel, „niektorí z nás veria, že ich ešte možno zachrániť. Nemusíme ich potrestať, ak nám pomôžete.“

„Čo keď chcem zostať tu?“ opýtala som sa.

„Leora, túto možnosť momentálne nemáte.“ Starosta Longsight narovnal papiere, ktoré boli na stole, a pero posunul o milimeter, aby s nimi bolo rovnobežne. „V ten večer na predčítavacom rituáli ste sa nám obrátili chrbtom. Netvárte sa tak šokovane. Ako inak si máme vysvetliť to, čo ste spravili? Navrhujem, aby ste urobili niečo, čo naozaj pomôže tým, o ktorých tvrdíte, že ich máte rada. Choďte do Featherstonu, počkajte, kým sa s vami skontaktuje môj posol a podajte mu informácie, ktoré sa dozviete. Je to jednoduchá úloha.“

„Posielate ma preč od všetkého, čo poznám. Veď ani netuším, kde je Featherstone.“ Hlas sa mi zlomil ako dieťaťu, ktoré má slzy na krajíčku. Preglgla som. „Obetovala som už dosť veľa.“

„Hm.“ Súcitne sa na mňa pozrel. „No nie všetko.“

Cestou cez les takmer očakávam, že uvidím chalúpku z príbehu o dvoch sestrách. Žili tam šťastne, kým im nezomrel otec. Samozrejme, že z tej našej sestry – dobrej Moriah – sa stala princezná. Na koži sa jej objavili nádherné znaky, ktoré boli dôkazom toho, že má čistú dušu. To jej sestru, Bielu čarodejnicu, ktorej koža zostala prázdna, vyhnali z lesa.

Cítim, že moje kroky ktosi sleduje, ale keď sa otočím, nik tam nie je.

Po stretnutí s Longsightom som sa vybrala do štúdia za Obelom.

„Takže si to prežila,“ prehodil odľahčene a premeral si ma. Svojimi modrosivými očami vie vystrašiť nejedného praktikanta a na zákazníka zasa hľadieť s toľkou dobrosrdečnosťou. Prstami si prehrabol hnedé vlasy, ktoré mu trochu dorástli, odkedy sme sa spoznali. „Ani ťa neoznačili. Musela si sa pred nimi hodiť na kolená?“

Nevedela som, čo mám povedať.

„Okrem starostu tam bola aj Mel. Vypočula som si, že sa mám snažiť… prijať to, kto som.“

„Aha.“ Jeho pohľad bol nečitateľný. „A?“

„Skúsiť s nimi spolupracovať.“

„Na čom?“

Odvrátila som pohľad. „Longsight si myslí, že by som mala ísť do Featherstonu.“

„A čo by si tam robila?“ Keď som sa neozvala, vzdychol si. „Leora. Si úplne iná, než si bola ráno. Šla si tam naštvaná, s tým, že im nedovolíš, aby vyhrali.“

Pokrčila som plecami.

„Nemusíš ma poslúchať. Nič mi nedlhuješ. No niečo ti poviem. Celý život som počúval rôzne verzie toho istého príbehu. Odmalička mi hovorili, čomu mám veriť, tak ako tebe. Jedným som si istý. Tí ľudia sú dobrí v rozprávaní príbehov. Prezradila si im ten svoj? Priznala si sa, že znaky na tele sa ti zjavili samy?“ Pomaly som pokrútila hlavou. „Ak to nevedia, určite to tušia. Predpokladám, že sú si vedomí toho, aká si silná, a chcú ťa oslabiť. Ľudia sa k moci nedostávajú tak, že sú desivo zlí, ale desivo dobrí – v prekrúcaní slov, v presviedčaní ostatných a v tom, že ich nútia, aby s nimi súhlasili, aj keď majú iný názor.“

„Fajn!“ vyhŕkla som zlostne a oboch nás to prekvapilo. „Čo mám teda podľa vás spraviť? Nemôžem tu zostať…“ Vyčerpane som vzlykla. „Čo navrhujete?“

Odmlčal sa a potom odsunul stoličku.

„Čaj,“ šepol. „Navrhujem, aby sme si dali čaj.“

Kým ho pripravoval, unavene som si pošúchala čelo. Po chvíli predo mňa položil šálku, z ktorej stúpala para, a odpil si z tej svojej. „Tak tu nezostávaj,“ povedal napokon. „Longsight má pravdu. Niekto musí ísť do Featherstonu.“

Zasmiala som sa. Určite to myslí zo žartu, lebo ak nie, tak z neho hovorí zúfalstvo. „Myslíte si, že ho mám poslúchnuť?“

„Áno.“ Uprel na mňa pohľad. „Neverím, že Longsight ťa môže prinútiť, aby si urobila niečo, čo nechceš. Nie si špiónka. No potrebuješ zistiť, odkiaľ pochádzaš. Vravela si, že často uvažuješ o svojej biologickej matke.“ Odvrátila som zrak. Premýšľam o nej každý deň. Obel pokračoval: „Podľa mňa sa musíš na vlastné oči presvedčiť o tom, že napriek všetkému, čo ti odmalička vtĺkali do hlavy, neoznačenci nie sú v našom príbehu tí zlí, aj keď majú svoje chyby. Sú to tvoji ľudia. Potrebuješ ich a momentálne aj oni teba. Niekto ich musí varovať pred tým, čo im hrozí zo Saintstonu. A keď sa budeš tváriť, že robíš to, o čo ťa Longsight žiada, nateraz budeš v bezpečí. Blíži sa vojna a ty v nej budeš zohrávať dôležitú úlohu. Preto je nevyhnutné, aby si sa nevystavovala riziku.“

Jeho tón – a predpoklad, že tú úlohu chcem, že sa obetujem pre niečo, čomu nerozumiem – ma rozčúlili. „Sú to vaši ľudia, nie moji. Vy ste vo Featherstone vyrástli, tak tam choďte,“ odsekla som a stisla zuby.

Vzdychol si. „Neoznačenci sú tvrdohlaví ako Saintstončania a rovnako dlho im trvá, kým sa zmenia. Nebudú ma počúvať.“

Obel mi nikdy nepovedal, prečo opustil svoj domov. Práve som sa ho na to chystala spýtať, keď k nám z ulice doľahol akýsi zvuk.

Zdvihol oči. „To je čudné. Nadnes poobede som nikoho neobjednával.“ Obaja sme vstali a vtom ktosi zabúchal tak hlasno, až sme vyskočili.

Obel si priložil prst k ústam.

„Kto je tam?“ zakričal pokojne.

„Whitworth! Máte šťastný deň.“ Okamžite sme si vymenili pohľady – v tom jeho sa skrývalo prekvapenie a ešte čosi. Že by strach? Ten hlas sme totiž poznali.

Patril Jackovi Minnowovi.

„Leora, schovaj sa do skladu,“ zašepkal. „Nech sa stane čokoľvek, nevychádzaj odtiaľ. Dobre? Za nijakých okolností.“

Poslúchla som ho, zatvorila som za sebou dvere, sadla som si na podlahu a kolená pritisla k hrudi.

Jack Minnow. Spomenula som si, ako som mu na plece tetovala výra. Hneď sa mi vybavilo, že znaky na jeho tele na mňa kričali a zaplavil ma neprekonateľný strach. Bol taký ťaživý, až som mala pocit, že ma zadusí.

Odrazu som si uvedomila, ako hlasno dychčím, a upokojila som sa.

Počula som, že Obel odomkol dvere, ktoré sa so škripotom otvorili, a v štúdiu sa ozval dupot Minnowových nôh v ťažkých topánkach.

„Jack Minnow,“ prehovoril Obel úsečne. „Ste objednaný?“

„Nie, Whitworth.“ Jeho hlas znel uhladene, ba až priateľsky. „Prišiel som za vašou praktikantkou Leorou. Viem, že ráno mala stretnutie so starostom, a chcel som s ňou prehodiť zopár slov. Momentálne nepotrebujem tetovanie. To, ktoré mi urobila, je, samozrejme, perfektné. Koniec koncov, mala skvelého učiteľa.“

„Ste príliš veľkorysý,“ hlesol Obel. „No obávam sa, že neviem, kedy sa Leora vráti.“

„Pán Whitworth, ste odborník na vtáky, však?“

V štúdiu sa rozľahlo ticho.

Hoci som nepočula jeho kroky, vycítila som, že sa pohol. Zatajila som dych. Stál rovno za dverami.

Vtom ku mne prenikol hrozivý zvuk. Nezaklopal na ne, ale rýchlo po nich prešiel hánkou a potom pomaly nechtom. Pripadalo mi to ako varovanie.

Hádam len nemôže tušiť, že som tu. Alebo áno? preblesklo mi hlavou. No mala som pocit, že si je tým istý. Chcel, aby som to vedela a aby som ho počula.

„Mladému dievčaťu, ktoré je ľahko ovplyvniteľné, ste vytetovali symbol rebelantov. Aký je za to podľa vás trest?“

„Nie je to oficiálny znak,“ prerušil ho Obel. „Ten by bol na temene. Neexistuje zákon, ktorý by zakazoval, aby si ho dal človek vyobraziť na akúkoľvek inú časť tela.“

„Ach, idete na mňa so zákonmi. Nepokladal som vás za takého puntičkára, Obel. Predpokladám, že si ho vybrala sama.“

Opäť nastalo ticho.

„Bola to jej voľba, však?“ pokračoval Minnow. „Nik ju… nepresviedčal? Obdivuje vás, Whitworth. Možno si vás dokonca idealizuje. Istotne by vás poslúchla, keby ste jej čosi také navrhli…“

Mala som sto chutí vybehnúť von a povedať mu, že to bolo moje rozhodnutie, že si to vybralo moje telo, ale ovládla som sa. Počúvla som Obela, chúlila som sa na podlahe a triasla sa. Všetky zmysly sa mi zbystrili, akoby som bola zviera, ktoré sa ukrýva pred predátorom.

„Ak chcete, môžete ma z toho viniť,“ povedal Obel tlmene. „Učím ju a je pravda, že na ňu mám vplyv. No bol to jej nápad. Spravila to z vlastnej vôle.“

V tej chvíli sa ozval treskot a po podlahe sa čosi rozšplechlo. Jedna zo šálok sa rozbila.

„Nechajte to,“ zavrčal Minnow. Po chrbte mi prebehli zimomriavky.

„Viete, čo je zvláštne, Obel? Keď sa pozriem na vaše tetovania, naznačujú mi, aký ste dobrý a ušľachtilý. Atrament nikdy neklame. Som však presvedčený, že vo vašom prípade áno. Pravda sa ukrýva pod vašou kožou a raz ju odhalím.“

„Prečítajte ma, Minnow.“ Z Obelovho hlasu bolo cítiť sarkazmus. „Preskúmajte moje srdce. Zistite, či je v ňom čokoľvek nečisté.“ Trpko sa usmial. „Nemám čo schovávať.“

Vtom zaznel praskot – Minnow stúpil na črepiny, ktoré sa rozmliaždili.

„Možno inokedy, Whitworth.“ Odmlčal sa. „Mal by som ísť. Zdá sa, že Leora už dnes nepríde.“ Bola som si istá, že to vyslovil hlasnejšie a obrátil sa pri tom k skladu. „Mohli by ste jej odovzdať odkaz?“

„Samozrejme.“

„Hoci je náš starosta presvedčivý, uvažujem, či niekedy nie je trochu naivný.“ Prekvapilo ma, že sa takto vyjadruje o Longsightovi, a nahla som sa bližšie k dverám. „Verí vo svoju moc. Myslí si, že ľudia sa automaticky budú riadiť jeho pravidlami. Lenže ja viem, že rebeli… sa mu tak ľahko nepodriadia. Povedzte Leore, že musí preukázať svoju oddanosť a že už nemôžeme strácať čas. Očakávam… teda očakávame od nej vernosť,“ prehovoril ľadovým hlasom. „Odkážte jej… a to dosť jasne… že ak niekto nie je s nami, je proti nám. Pôjde do Featherstonu a urobí, čo jej kážu, inak budú jej priatelia trpieť. Človek od nás sa s ňou po príchode spojí.“ Odmlčal sa. „Už ste dopili?“ opýtal sa tlmene a počula som, že zdvihol šálku. Bola Obelova.

Vzápätí sa ozval buchot, čosi zachrapčalo a Obel mučivo vykríkol od bolesti.

Potom zavládlo ticho, ktoré prerušil Minnow, keď polohlasne zavrčal: „Odovzdajte odkaz, Whitworth. Pre svoje dobro.“

Štúdiom sa rozľahli kroky. Dvere sa zľahka otvorili a zabuchli.

Po chvíli Obel zavolal: „Je preč!“

Keď som sa vynorila zo skladu, krútila sa mi hlava a stále som sa chvela. Situácia bola horšia, než som si predstavovala. Obel si zvieral pravú ruku v ľavej. Mal na nej tržnú ranu, okolo ktorej sa už vytvorila tmavofialová modrina, a prsty mu ochabnuto viseli v zvláštnych uhloch.

„Je zlomená,“ povedal prekvapene a v jeho hlase bolo prvý raz počuť strach. „Zlomil mi ruku.“ Dotkla som sa jej. Pokúsil sa pohnúť prstami a cítila som, ako sa mu o seba trú kosti.

Tetovač bez ruky je nanič.

Z tváre mu stiekol pot – alebo to boli slzy? – a zahľadel sa mi rovno do očí.

„Je čas, Leora.“

Tretia kapitola

Ponožky mi premokli a nohy mám studené. Na ceste som už tretí deň. Obklopuje ma iba zvuk mojich krokov, les a hmla.

Z domu som odišla na súmraku a vzala som si len tašku. Mamu som poverila tým, aby Longsightovi povedala, že prijímam jeho ponuku. Obel mi dal sprievodný list a aspoň aké-také inštrukcie, aby som nezablúdila. Do ruky mi strčil kľúč od štúdia, a hoci som to nečakala, pevne ma objal. „Keď nadíde správny čas, budeš vedieť, čo máš urobiť,“ poznamenal. „Ver mi.“ Odtiahol sa a chytil ma za ruky. „Veľa šťastia vo Featherstone, Leora. Žijú tam dobrí ľudia, ale sústreďujú sa skôr na svoj svet než na ten okolo nich.“ Smutne si povzdychol. „Možno práve preto ťa potrebujú.“

Najradšej by som zabudla na mamine slzy a bledú, vystrašenú tvár. Napriek tomu však chcela, aby som šla. Dokonca mi zbalila tašku. „Dávaj na seba veľký pozor,“ zašepkala mi do ucha.

Odkedy som vošla do lesa, panuje v ňom temnota. Keď vyjde slnko, trochu ho presvetlí, no aj vtedy v ňom vládne šero. Teraz hmla naokolo černie, a tak viem, že opäť prichádza noc – a s ňou chladná a nepreniknuteľná tma. Po chrbte mi prebehne mráz a pridám do kroku. Nemôžem tu stráviť tretiu noc, prebleskne mi hlavou a chytá ma panika. Tá včerajšia bola desivá – ešte horšia ako prvá. Hoci som bola vyčerpaná, celú som ju presedela, objímala som si kolená a pri každom zvuku som vyskočila. Tak mi chýba spánok, že mám pocit, akoby som snívala.

Zastanem na čistinke a snažím sa nájsť niečo, čo by mi napovedalo, kadiaľ mám ísť. Už som prekročila rieku, ktorá symbolizuje začiatok teritória neoznačencov. Nik z označených by sem nemal vstupovať, inak poruší prímerie. Môžem len dúfať, že vďaka Obelovmu listu mi nič nehrozí. To, že som sa stratila, mi prináša zvláštnu útechu – keby som tu zostala, vyhla by som sa tomu, čo je predo mnou aj čo je za mnou.

Zbystrím sluch. Počujem šuchot vetra a listov, tlkot svojho srdca a prerývaný dych.

Vtom sa ozve ďalší zvuk. Je to spev vtáka. Zamračím sa a potrasiem hlavou, aby som zistila, či sa mi to iba nezdalo, no zachytím ho znova. Dolieha ku mne zblízka, a tak si čupnem a poobzerám sa.

Keď zaznie tretí raz, som si istá, že si ho nenamýšľam. Začujem trepot krídel, uväznených v spleti krovia, konárov a tŕnia, a potichu zamierim tým smerom. Opatrne stúpim na kraj chodníka, ktorý vyzerá šmykľavo. Lemujú ho balvany pokryté machom, aby chránili pocestných pred pádom zo zrázu.

Vták vyľakane zaškrekoce a pri tom, ako sa metá v lesnom poraste, zbadám jeho lesklé oko. Uviazol a má strach.

„Viem, ako sa cítiš, vtáčatko,“ zašepkám. Nemôže sa vyslobodiť. V prítmí sa pokúšam zistiť, ako ho najvhodnejšie vypustiť z drevenej klietky. Natiahnem ruku, ale zrejme ma začul alebo vycítil, pretože sa horúčkovito trepoce. „Neboj sa,“ prihovorím sa mu potichu. „Dostanem ťa odtiaľ.“

Keď vnorím ruky do krovia a zvraštím sa, lebo tŕne mi driapu prsty aj ramená, vták znehybnie. Obávam sa, že som ho na smrť vystrašila, no len čo odhrniem konáre a uvoľním mu cestu na slobodu, straka – lebo teraz už vidím, čo to je – si ma dobre obzrie a strmhlav vyletí. Tak ma šokuje a vydesí, že sa zapotácam dozadu, ale nestihnem sa ničoho chytiť, spadnem a vyrazí mi dych. Straka sa ženie preč – usiluje sa dostať čo najvyššie a čo najďalej.

Zostanem ležať, pretože som príliš ustatá, aby som vstala. Vtom sa spomedzi listov čosi zošuchne: je to čierno-biele pierko, ktoré mi pomaly pristane na hrudi. Schytím ho, a hoci si pripadám ako blázon, zakričím: „Počkaj! Nenechávaj to tu.“ Straka pristane na konári nado mnou a nakloní hlavu.

Zasmejem sa. Som taká vyčerpaná a skľúčená, že na nič iné sa nezmôžem. „Stratila som sa. Mám ísť za tebou?“ spýtam sa.

Vták zase odletí, no začujem, ako rapoce a škrekoce na neďalekom strome. Unavene sa pozviecham a vyberiem sa za ním. Zakaždým, keď sa priblížim, nahne hlavu, zatrasie perím a premiestni sa na iný strom. Netuším, ako dlho kráčam ani akú vzdialenosť som prešla, ale viem, že keby nebolo jeho bieleho peria, v tme by som bola dávno zablúdila.

Sem-tam zazriem ďalšie balvany rôznych veľkostí, akoby ich tu zhodil akýsi obor pred mnohými rokmi. Niektoré sa rozpadávajú a iné ležia jeden na druhom, preto ich musím z času na čas preliezť. Udržiavať tempo so strakou je pre mňa čoraz väčšia skúška, no vždy keď medzi stromami zazriem čosi biele, potácam sa ďalej, lebo som si istá, že ma volá, tak ako ja volám ju. V ruke zvieram pierko, predstavujem si, že jej ho vrátim a len čo ho zastrčím pod krídlo, skloní hlavu na znak vďaky. Zdá sa mi, že počujem vodu, že hmla je čoraz hustejšia, a pach dymu ma prenasleduje ako výčitky svedomia. Kráčam ďalej za svojou čierno-bielou vodkyňou. Túžim po pohodlnom hniezdočku a mäkučkej posteli.