Naše milované
nevesty

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať m ô žete na
www.lindeni.sk

www.albatrosmedia.sk

Aurélie Valognes

Naše milované nevesty – e - kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Julovi a Gaspardovi.

A mojim budúcim milovaným nevestám…

Vraví sa, že rozvod jedného páru z troch majú na svedomí svokrovci.

No koľko svokrovcov sa rozháda pre svoju nevestu?

1
Veselé Vianoce!

Jacques sa vždy správal trochu nevypočítateľne. A tak na Štedrý večer, keď sa on i jeho žena pripravovali v kúpeľni, Martina pokladala za dôležité pripomenúť manželovi, že tieto Vianoce nie sú ako ostatné. Musí sa správať dokonale, závisí od toho pohoda v rodine.

– Prosím ťa, ovládaj sa dnes večer. Nijaké hádky s deťmi, nijaké nevhodné poznámky na adresu neviest. A tú novú netreba vystrašiť, – zdôrazňovala Martina s pootvorenými ústami, nanášajúc si maskaru.

Obzerala sa v zrkadle, zisťovala, či ju nové šaty zvýrazňujú. V zrkadle sa odrážal obraz veľmi pekného manželského páru. Jedinými známkami času boli prešedivené Jacquove vlasy a zopár vrások na ich tvárach ako stopy únavy, starostí, no aj bláznivého smiechu.

– Keby len táto bola pre Nicolasa tá pravá! – pokračovala. – Ako sa to volá? Jeanne, je tak? Znervózňuje ma, keď si každý raz musím zapamätať nové meno. Bojím sa, že sa prerieknem. A už by sme mohli prestať maľovať každý rok nový hrnček, ušetrili by sme miesto v skrinkách. Počúvaš ma aspoň, Jacques?

– Si si istá tou žltou farbou? – spýtal sa manžel a s čudným úškrnom si obzeral ženine žiarivé šaty.

– Ty sa v tom vôbec nevyznáš! – Martina hodila na muža opovržlivý pohľad.

Jacques bol mysľou úplne inde, nateraz mu išlo len o to, aby sa vopchal do novej vypasovanej košele. Ak mu na niečom záležalo, tak to bolo výlučne dodržiavanie tradícií. A v rodine Le Guennecovcov musela byť na Vianoce divina – srnec. Pečenie pri nízkej teplote mal na starosti otec rodiny a od toľkej zodpovednosti sa na Štedrý večer vždy ľahko rozčúlil. Mäso nesmelo byť v nijakom prípade priveľmi prepečené, lebo by to pokazilo celý večer – a nielen jemu, ale všetkým. Stresovať začal už u mäsiara, keď si musel vybrať z dvoch kusov, jeden bol primalý a ten druhý priveľký. Potom to pokračovalo výberom vína na omáčku. A teraz už celú hodinu nervózne pokukoval na hodinky a spytoval sa Martiny:

– Nemyslíš si, že to bude priveľmi prepečené, keď nechám mäso v rúre štyri hodiny?

Martina, za štyridsať rokov dokonale vycvičená v trpezlivosti, svojmu mužovi, ktorý práve bojoval s neposlušným pramienkom vlasov, odvetila úplne pokojne.

– Mal by si sa premiestniť do kuchyne. Bol by si pokojnejší a ja tiež. Pamätáš sa na minulý rok? Mäso bolo upečené výborne, nie? A vzhľadom na taký veľký kus budú štyri hodiny akurát. V každom prípade to môžeš zistiť sondou! Prosím ťa, mohol by si mi pomôcť so zipsom na chrbte? – požiadala ho Martina a začala si pospevovať melódiu zamilovanej pesničky, ktorá sa jej veľmi páčila. Only youuuu!

No Jacques už vybehol z kúpeľne a hnal sa dolu schodmi preveriť, ako to vyzerá v rúre. Keď sa vrátil, pôsobil trochu nahnevane, nad čím sa však jeho žena nádherne preniesla. Chcela stráviť pekný večer, ktorý sa pre ňu už začal.

Napravila si hnedú ofinu. Už celé desaťročia nosila rovno zastrihnuté vlasy, čo jej dodávalo tak trochu šibalský vzhľad, zvýraznený okrúhlymi očami a nosom dohora. S vekom sa čoraz väčšmi podobala na americkú herečku Sally Field, ktorá hrala úlohu matky rodiny vo filme Otec v sukni.

Istou rukou si veľkým štetcom naniesla trochu ružového púdru a potom si začala znovu rúžovať pery, lebo sa jej zdali priveľmi jemné. V polovici zastala a obrátila sa k mužovi.

– Aj tak sa znepokojujem. Náš Nicolas nie je vôbec jednoduchý. Vždy bol tak trochu darebák. Neviem, po kom to mohol zdediť, – hodila pohľad na Jacqua. – Možno mal ešte počkať, kým nám ju predstaví, nie? Tá Jeanne zažije šok, keď sa ocitne naraz v spoločnosti syna aj otca. Počúvaš ma? Už sa nestresuj pre toho srnca. Ak prestaneš otvárať rúru každých desať minút, mäso bude mäkučké, ako to máš rád. Radšej mi zapni zips!

– Páči sa mi, keď takto hovoríš, – zažartoval Jacques, keď zapínal žene zips. – Dnes večer si veľmi pekná! – dodal a schytil ju, akoby šli tancovať.

– Naozaj? A mne sa zdá, že mi nič nesedí a že mi vidieť iba brucho! – Martina zastala a znova sa skúmala v zrkadle.

Jacques vzal ženu za ruku a obzrel si ju od hlavy po päty. Bola malá a drobná, no zachovala si pevné telo, čo jej mnohé vyše šesťdesiatročné ženy závideli.

– Je to v poriadku, drahá. Si nádherná, to iba ty vidíš na sebe chyby! A voniaš tak úžasne… – dodal Jacques a pritisol si nos na jej šiju. – Máš nohavičky alebo len pančuchy? – spýtal sa a hladkal jej zadok.

– Och, teraz nie! Niežeby som bola proti, ale budeme meškať! Ani nie o hodinu sú tu a my nie sme pripravení. Ešte treba pred deťmi poschovávať darčeky. Neviem sa ich dočkať: určite zasa vyrástli!

– A ja sa zasa neviem dočkať, kedy ti vyzlečiem tieto šaty… – naliehal Jacques a žiadostivo bozkával ženu na krk, až sa začala chichotať ako dievčatko.

– A ja si želám, aby si sa pri synoch správal dokonale, aby si bol milý k nevestám a aby si stále nehľadel do mobilu. Okej? – vyhlásila neoblomne. – A neskôr, po večeri, ak na to príde…

– Aspoň menší aperitív, čo povieš? – navrhol Jacques s tým najzvodnejším úsmevom.

Manželia sa utiahli do spálne, odkiaľ sa ozýval smiech, zvuk odhadzovaných topánok a „pozor na moje vlasy“. Čas sa zastavil, no vtom sa od vchodu ozvalo zvonenie.

– Už? Ešte je predsa skoro! – zvolala Martina, keď sa pozrela na budík ukazujúci 20.10. – Doriti…!

– Pozor na hrubé slová. Tí malí na to striehnu a večer nás bude stáť aj tridsať eur! Ako s tou košeľou, von či dovnútra?

– Von, ak ti je tesná. Nevidel si moju ľavú topánku? Kde je?

– Je mi tesná? Ty si teda milá!

Martina a Jacques zbehli po schodoch ku vchodu. Narýchlo oblečení, s upravenými vlasmi a červenými lícami sa zhlboka nadýchli a dali si posledné rady.

– Takže rekapitulujeme: dnes večer nijaké nevhodné poznámky na adresu neviest, nijaký mobil a dávaj si pozor na cholesterol. Nenakladaj si dvakrát, rozumieš?

– Okej, šéfka! – pritakal Jacques a pobozkal ženu na ústa. – Tak do toho! Nech sa stane, čo sa má stať!

2
Jablko nepadá ďaleko od stromu

Za dverami stála drobná postava. Antoinette.

– Mama? Prečo tak skoro? – spýtal sa Jacques. – Nepovedali sme o deviatej? Počkaj, vyzlečiem ti kabát.

Stará pani v klobúku určenom na slávnostné príležitosti sa v zimnom kabáte priam topila. Pri nohách mala dve veľké tašky, plné starostlivo zabalených darčekov.

– Radšej mi pomôž s týmito darčekmi pre deti. Hračky sú dnes čoraz ťažšie. Ty žiariš, Martina, – dodala deväťdesiatročná pani a pobozkala svoju nevestu. – Žltá ti veľmi pristane.

– To je od vás milé, Antoinette. Ako sa máte? – spýtala sa Martina a vzala starej panej kabát.

– Nebudeme spomínať nič nepríjemné, dobre? To máš nové šaty?

– Naozaj sú nové. Ďakujem, že ste si to všimli, Antoinette, – odvetila Martina a trochu vyčítavo sa pozrela na manžela.

– Rada by som vošla, inak nás tu zničí prievan, – poznamenala stará pani.

Antoinette vstúpila do veľkého rodinného domu, kde jej syn Jacques so ženou bývali vyše tridsaťpäť rokov a kde ich traja synovia prežili šťastné detstvo. Rodné hniezdo opustili len pred niekoľkými rokmi. Stará pani žila odjakživa v Dinane na severnom pobreží Bretónska a bola nadšená, že sa jej syn rozhodol usadiť neďaleko jej domu, v ktorom teraz bývala už vyše desať rokov sama.

Jacques kúpil pekný a veľký meštiansky dom zo začiatku 20. storočia a ako stavebný inžinier ho dal podľa svojho návrhu zrenovovať. Dom mal tri poschodia a bola to typická kamenná stavba ako iné v severnom Bretónsku, s bielymi okenicami a so zelenou záhradou. Jacques si vzadu urobil malú zeleninovú záhradku a bol hrdý na každú dopestovanú rastlinku. Na horných poschodiach boli štyri spálne a menšia pracovňa, kde sa mohla početná rodina pohodlne ubytovať. Na prízemí bol veľký salón s kozubom a dobre vybavená kuchyňa. Jediná malá kúpeľňa bývala dejiskom bitiek o vaňu a strkancov nad umývadlom.

Na tomto dome bolo vidieť, že sa v ňom žije: hoci v ňom už deti nebývali, zachoval si svoju dušu, vône navoskovaných parkiet a pálenia dreva v kozube. Už trochu vyblednuté steny boli pokryté rodinnými fotografiami, nostalgickými stopami predchádzajúceho života. Bolo na nich vidieť maličké aj väčšie deti. Podľa dokonalého úsmevu sa dalo vytušiť, že najstarší Matthieu býval dobrým žiakom a poslušným chlapcom. Stredný Alexander pôsobil ako šibal, stále pripravený šaškovať s nenapodobiteľnými grimasami, čo mohli kaziť dokonalú fotografiu, kým najmladší Nicolas sa všade tváril urazene a v hneve mal prekrížené ruky.

Napriek takým rozdielnym povahám traja bratia vždy držali spolu a nie náhodou v súčasnosti bývali všetci v okolí Paríža. Potrebovali sa pravidelne vídať.

Antoinette zacítila z domu lákavú vôňu.

– Poďme do kuchyne, Martina, – povedala. – Pomôžem ti. Jacques, zapoj sa aj ty. Prosím ťa, choď vziať sklené fľaše, čo zostali v kufri, a vyhoď ich. Neviem, z akého čudného dôvodu tento týždeň neprišli odniesť sklo. Pozajtra zájdem na radnicu a vytmavím im to. Nevyviedli mi to prvý raz!

Keď vošla do kuchyne, hneď šla preveriť, ako sa pečie divina. Nepoznamenala nič a to znamenalo, že pečenie prebieha presne tak, ako to syna naučila.

Martina usadila svokru ku kuchynskému stolu a naliala jej pohárik bieleho sauterneského vína. Ona sa pustila do prípravy hrianok s foie gras.

– Využime Jacquovu neprítomnosť. Ako sa má? – spýtala sa znepokojená stará pani a upila si dezertného vína.

Martina odložila biskupský chlebíček, čo práve krájala, a naklonila sa k svokre.

– Nuž, ak sa ho spýtate, odpovie vám, že všetko je v poriadku, že má veľa práce, že sa ho chlapi zo stavby stále dožadujú. V skutočnosti ho poslali do predčasného dôchodku a na jeho miesto dosadili nejakého mladíčka, akéhosi inžiniera, ktorý sotva dokončil školu. A on teraz nemá čo robiť.

– Vyhodený vo veku šesťdesiatdva rokov, chudák! Hádam sa necíti ako vyhorený! – zvolala Antoinette.

Martina sa pozrela von oknom a overila si, že Jacques je ešte ďaleko.

– Syndróm vyhorenia? Nemyslím, ale zato zle spáva a stále má pri sebe mobil. Dúfa, že ho kolegovia zavolajú a povedia mu, že ho potrebujú.

– Aj schudol, však?

– Áno, päť kíl.

– Tak je to, – smutne poznamenala Antoinette. – A ty, ako sa cítiš? Dávaš si na seba pozor? Čo tlak?

Martinino zdravie bývalo vždy krehké, no v posledných rokoch si musela dávať ešte väčší pozor, aby sa nepreťažila. Často sa jej stalo, že stratila vedomie, naposledy omdlela po chorobe pred dvoma mesiacmi pri pokladnici kníhkupectva, kde pracovala, a praskli jej dve rebrá. Predtým si celá rodina robila starosti o Jacqua a jeho cholesterol, no teraz sa vážne znepokojovali o Martinu, ktorá mala na pleciach celý dom.

– Ďakujem, je to dobré. Z kníhkupectva však odídem. Koncom budúceho roka pôjdem do dôchodku, už som si to zariadila s kolegom. Len dúfam, že sa dovtedy Jacques spamätá. Je čoraz nervóznejší a každý deň by sa s ním ťažko vychádzalo.

– Nervóznejší ako zvyčajne, je to vôbec možné? Môžeme sa tešiť na večer! Keď už hovoríme o nepríjemnostiach, viete o tom, že dnes večer napokon príde aj Laura? Oznámil ti to syn?

Druhý syn Alexander bol tri roky ženatý s Laurou. Bývali v Paríži, a keď boli minulý rok na Štedrý večer u Martiny a Jacqua v Dinane, vládla tu dosť napätá atmosféra. Dohodlo sa, že tento rok Laura nepríde.

– Čože?! O tom som teda nevedela! Alexander mi nič nepovedal, – rozčúlila sa Martina. Schytila mobil a objavila neprečítanú správu. – Doriti! Tá nikdy nič neje!

– Dávaj si pozor na jazyk, Martina! – upozornila ju Antoinette. – Vnúčatá sú nekompromisné, pokiaľ ide o nadávky! Tak čo? Je to tak? Príde Laura na večeru?

– Áno, no dozvedám sa to len teraz a nemám pre ňu darček! Moja nevesta ma bude nenávidieť…

– Och, a čo tvoja druhá nevesta – Stéphanie?

– A čo má byť? Čo ešte neviem?

– Nič, len že je zasa tehotná, ale tvári sa, že nie je. Ibaže takmer nič neje. Čo je pripravené na večeru?

– Foie gras, údený losos, ustrice a srnec… Hotová katastrofa! Moje nevesty ma budú naozaj nenávidieť, – spanikárila Martina.

Takáto večera naozaj nebola práve najlepšia pre tehotnú ženu. No ako to mohla Martina tušiť? Najstarší syn Matthieu to prehnal, keď ju neinformoval. Utrela si mastné ruky do zástery a dala sa otvárať všetky kuchynské skrinky. V zúfalstve si vzdychla:

– Antoinette, čo poviete, stihneme ešte zbehnúť do Monoprix? Je päť minút po pol deviatej, a ak sa poponáhľam…

Martina nestačila dokončiť vetu, lebo od vchodu sa ozval domový telefón.

– Ach, dor…! – vyletelo z Martiny. Zmocňoval sa jej stres.

3
Z mosta do prosta

Martina sa ovládla a milo sa spýtala:

– Áno? Kto je?

– To som ja, otvoríš mi? – odpovedal nie práve milo jej muž, ktorý sa vracal od smetiakov.

Martina si uľahčene vydýchla. Rýchlo si na zásteru hodila kabát a chystala sa zbehnúť do obchodu. Na chodníku sa stretla s manželom a rýchlo mu vysvetlila, o čo ide. Jacques ju však zabrzdil.

– To je predsa smiešne! Hádam tam nepôjdeš teraz! Už sú tu. Práve zaparkovali.

– Ach, nie! Čo teda ponúkneme našim dvom nevestám?

– Čo si prichystala pre deti? – spýtal sa Jacques.

– Nehovor mi, že som zabudla ešte aj na vnukov! Ach, ten stres! – vzdychla si Martina a vracala sa dovnútra.

Antoinette zatiahla manželov do kuchyne a naliala im pohár sauterneského.

– Tu máte, pite, pomôže vám to.

Martina sa celá chvela a srdce jej bilo ako splašené. Pohárik vína ju však aspoň zohrial. Pokojnejší Jacques si umyl ruky a skontroloval sondou svoju divinu. Usmial sa.

– Ja som v poriadku, mama. To len Martina robí cirkus pre nič, za nič. Pre naše nevesty pohľadáme oriešky kešu a konzervy špargle – a je to vyriešené. Máme toho plné skrinky. Dúfajme, že nebudú po dátume spotreby.

– Špargľa v konzerve na štedrú večeru? Veď nás budú nenávidieť! To je ako konzervy pre psov.

Martina vyliezla na stoličku a vytiahla zo skrinky dve plechovky. Manžel ju pridržiaval.

– Jacques, ty máš lepšie oči. Prečítaš mi dátum na tejto konzerve?

Muž vybral z vrecka na košeli okuliare a priložil si ich na nos.

– 2008. Môže sa baklažánový krém pokaziť?

Jacques, ktorý bez problémov skonzumoval jogurty aj dva mesiace po dátume spotreby, by bol bez mihnutia oka otvoril aj tieto konzervy, no Martina ich už odhodila do smetí. Znovu prehľadávala skrinky.

Antoinette držala prázdny pohár a chcela sa rozprávať. Prešla na inú tému. Rozhodla sa zaklamať, aby sa dozvedela pravdu.

– Vaše debaty ma zaujímajú, no predsa… Jacques, ako sa ti darí v práci? Dohliadaš na novú skupinu na stavbe?

– Mám toho už vyše hlavy! Moji chlapi nerobia nič iné, len mi volajú. Bezo mňa si s ničím neporadia. Horko-ťažko mám dva voľné dni na Vianoce. Pridelili mi aj jedného nového na zaučenie, veľmi mu to nemyslí, no čo už. Vždy lepšie, ako keby som nemal do čoho pichnúť.

Stará dáma sa zatvárila sklamane. Jej syn zdedil výnimočnú hrdosť a bol majstrom v zahmlievaní informácií, čo mu nevyhovovali. Nenaliehala teda a prešla prstom po terine, do ktorej jej nevesta pripravila na večeru foie gras.

Jacques nespúšťal z očí rúru, hoci rukami pridržiaval svoju ženu, aby nestratila na stoličke rovnováhu. Strhol sa, keď hriankovač nečakane vypľul ďalší kus, čo nikto nečakal. Antoinette zareagovala najrýchlejšie a zohla sa pod stôl, aby zachytila hrianku.

– U vás človek nemôže byť chorý na srdce, to teda nie! – poznamenala.

– No čo tí robia? – rozčuľoval sa Jacques. – Pred desiatimi minútami boli na ulici: hádam im nepotrvá tri dni, kým prídu do domu! Našla si niečo, Martina?

– Vôbec nič. Deprimuje ma to.

– Nechaj to tak. Mali nás upozorniť. A čo s tou divinou, ako dlho ju ešte nechám piecť?

– Nastavil si predsa čas, nie? Kým to nezazvoní, – odvetila zúfalá Martina.

V tej chvíli sa od dverí ozvalo zvonenie. Všetci v kuchyni sa mykli.

– To bolo rýchle! – ironizoval Jacques.

4
Nevestu si nevyberieš

Za kuchynským oknom stáli traja synovia s vyhrnutými goliermi, robili grimasy a písali na zamrznuté sklo. Martina zišla zo stoličky a usmiala sa na nich, no zároveň ticho hovorila manželovi:

– Darček pre Lauru! Jacques, vybehni na poschodie a prezri tie, kde ešte nie je venovanie. Prosím ťa, zober hociktorý a rýchlo zíď dolu.

– Neznepokojuj sa. Už som pre ňu niečo prichystal, chcel som jej to venovať neskôr. Dám to pod jedličku a prídem za vami.

– Tak im otvoríme alebo budú celý Štedrý večer mrznúť vonku? – spýtala sa Antoinette a cupkala k dverám. – Ešteže ja som prišla skôr…

Na prahu ich stálo osem, všetci drkotali zubami od zimy, no usmievali sa. Kompletná Le Guennecovská rodina. Najprv Matthieu so ženou Stéphanie a s dvomi synmi – päťročným Paulom a trojročným Julom. Alexander prišiel napriek očakávaniu s Laurou. A nakoniec Nicolas priviedol ukázať svoju novú priateľku Jeanne.

Traja synovia sa nestretli už niekoľko mesiacov, a keď ich teraz Martina uvidela spolu pred rodičovským domom, dojalo ju to. Chlapci nežne pobozkali matku aj starú mamu a objali sa s otcom, ktorý dobehol zadýchaný z poschodia.

Jeanne ako nová držala veľkú kyticu a zdvorilo pobozkala budúcich svokrovcov. Bola to pekná ryšavá a veľmi usmievavá tridsiatnička. Keď odovzdávala kvety a ďakovala za pozvanie, rodičia si všimli jej spevavý marseillský prízvuk. Nicolas podal rodičom fľašu.

– To vybrala naša someliérka Jeanne. Musel som trochu prezradiť menu, no dúfam, že toto akostné víno vám bude chutiť.

Nicolas vošiel do kuchyne, aby tam odložil víno. Chystal sa ho preliať do karafy a vtom mu do nosa udrela vôňa.

– Hm, vonia to znamenite, mama. Chytá ma hlad. Môžem ti s niečím pomôcť?

– Nie, ďakujem, pán kuchár. Pripomínam ti, že dnes máš voľno. Pohovor si s bratmi. Aj tak je už všetko hotové. Prejdime do salóna.

Jacques sa cítil prehliadaný.

– Synu, pripomínam ti, že to, čo cítiš, je vôňa diviny, – oznámil s nádejou na pochvalu za svoje dielo. – Vyzerá to, že mäsko bude mäkučké, som na seba pyšný. Povieš mi, čo máš nové?