Aru Šah
a koniec času

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať m ô žete na
www.fragment.sk

www.albatrosmedia.sk

Roshani Chokshi

Aru Šah a koniec času – e - kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Mojim sestrám:
Niv, Victorii, Bismah, Monike a Shraye.

Naozaj by sa nám zišla nejaká spoločná znelka.

Z Aru Šah vám vybuchne hlava

Stalo sa vám niekedy, že ste čítali knihu a pomysleli ste si: Páni, škoda, že túto knihu som nenapísal ja!?

Takou knihou je pre mňa Aru Šah a koniec času. Je v nej všetko, čo mám rád: humor, akcia, výborné postavy a, samozrejme, úžasná mytológia! Lenže túto knihu by som sám napísať nemohol. Nemám prirodzené ani naštudované vedomosti na to, aby som sa popasoval s obrovským, neuveriteľným svetom hinduistickej mytológie, nie ešte, aby som to napísal takto zábavne a čitateľne.

Šťastie pre nás všetkých, že to dokáže Roshani Chokshi.

Pokiaľ nepoznáte hinduistickú mytológiu, tak na vás čaká príjemné prekvapenie! Mysleli ste si, že Zeus, Áres a Apolón sú samorasti? Len počkajte, keď spoznáte Hanumána a Urvaší. Mysleli ste si, že Anaklusmos je super zbraň? Tak sa pozrite na parádnu zbierku božských zbraní zvaných astry – palice, meče, luky a siete utkané z bleskov. Vyberte si, čo sa vám páči. Budete ich potrebovať. Mysleli ste si, že Medúza je desivá? Slabý odvar proti nágom a rákšasom. Aru Šah, energická a šikovná siedmačka z Atlanty, sa chystá vhupnúť do tohto bláznovstva a z jej dobrodružstiev vám veľmi príjemne exploduje hlava.

A ak poznáte hinduistickú mytológiu, zažijete najzábavnejšiu rodinnú slávnosť všetkých čias. Stretnete sa s množstvom svojich obľúbencov – s bohmi, démonmi, netvormi, lotrami aj hrdinami. Vyletíte k nebesám a zostúpite do podsvetia. A bez ohľadu na to, koľko z tých mýtov poznáte, stavím sa s vami o balíček Twizzlers, že sa dozviete niečo nové.

Asi ste už zistili, aký som šťastný, že sa s vami môžem o túto knihu podeliť. Áno, som fakt nadšený.

Tak na čo čakáme? Aru Šah sa poneviera po Múzeu starého indického umenia a kultúry, kde pracuje jej mama. Začali sa jesenné prázdniny a Aru by dala ruku do ohňa za to, že ju čaká ďalší nudný deň.

Haha. Je vedľa ako tá jedľa.

Rick Riordan

1. KAPITOLA

V ktorej Aru ľutuje, že otvorila dvere

Ak vyrastáte obklopení krajne nebezpečnými vecami, hrozí vám, že si na ne po určitom čase zvyknete.

Aru žila v Múzeu starého indického umenia a kultúry asi odjakživa. A veľmi dobre vedela, že sa nesmie dotknúť lampy na konci Siene bohov.

Hovorila o tej „skazonosnej lampe“ podobne ako pirát, ktorý skrotil morskú obludu a len tak mimochodom prehodí: Hm, myslíte tuto starca Ralfíka? Ale aj keď bola na ňu zvyknutá, ani raz ju nerozsvietila. To by bolo proti pravidlám. Proti pravidlám, ktoré odriekavala každú sobotu, keď viedla popoludňajšiu prehliadku múzea.

Niekomu možno nevonia pracovať cez víkend, ale Aru to nikdy nevnímala ako prácu.

Brala to ako obrad.

Ako tajomstvo.

Obliekala si na to jasnočervenú vestu s tromi ozdobnými gombíkmi. Napodobňovala mamin hlas múzejnej kurátorky a – čo bolo na tom najlepšie – ľudia ju počúvali. Nespúšťali zrak z jej tváre. Najmä keď hovorila o tej prekliatej lampe.

Niekedy sa jej zdalo, že je to tá najúžasnejšia vec, o ktorej kedy rozprávala. Prekliata lampa je omnoho zaujímavejšia téma na rozhovor než napríklad návšteva u zubára. Hoci, dá sa povedať, že prekliate sú oboje.

Aru žila v múzeu tak dlho, že už pred ňou neskrývalo nijaké tajomstvá. Čítala a písala si úlohy pod obrovským kamenným slonom pri vchode. Často zaspala v premietacej sále a zobudila sa tesne predtým, než praskajúca nahrávka oznámila, že India sa stala nezávislou od Veľkej Británie v roku 1947. Dokonca si pravidelne skrývala cukríky v papuli štyristoročnej sochy morského draka v západnom krídle (dala mu meno Steve). Aru vedela o všetkom, čo sa kde v múzeu šuchlo. Až na jednu vec…

Na lampu. Tá pre ňu zostávala veľkou záhadou.

„Vlastne to nie je tak celkom lampa,“ vysvetlila jej mama, renomovaná kurátorka a archeologička doktorka K. P. Šah, keď ju Aru po prvý raz ukázala. „Voláme ju diya.“

Aru si pamätala, ako si vtedy pritláčala nos o sklenú vitrínu a hľadela na ten kus hliny. Na prekliaty predmet to vyzeralo dosť nudne. Trochu pripomínal rozpučený hokejový puk. Okraje mal zdobené drobnými znakmi, pripomínali stopy po uhryznutí. No aj keď lampa vyzerala celkom obyčajne, zdalo sa, akoby sa od nej dokonca aj sochy v Sieni bohov odkláňali a udržiavali si odstup.

„Prečo ju nemôžeme rozsvietiť?“ spýtala sa vtedy mamy.

Mama sa vyhla jej pohľadu. „Svetlo niekedy ožiari veci, ktoré je lepšie nechať v tme. Okrem toho, nikdy nevieš, kto sa práve díva.“

Aru, tá sa dívala. Dívala sa celý svoj život.

Každý deň po škole prišla domov, zavesila batoh na chobot kamenného slona a zakrádala sa k Sieni bohov.

Bola to jej najobľúbenejšia expozícia múzea, zahŕňala stovku sôch rôznych hinduistických bohov. Mama dala obložiť steny zrkadlami, aby návštevníci videli artefakty zo všetkých strán. Tie zrkadlá boli „starobylé“ (toto slovo Aru použila, keď predala Burtonovi Praterovi zelenkastú pencu za závratnú sumu dva doláre a polovicu tyčinky Twix). Vďaka vysokým brestom a lagerstrémiám za oknami prenikalo do Siene bohov vždy trochu tlmeného svetla. Akoby našuchoreného. Akoby sochy mali svetelné koruny.

Aru zastala vo dverách a obzerala si svoje obľúbené postavy – boha Indru, vládcu nebies metajúceho blesk, boha Krišnu hrajúceho na flaute, meditujúceho Budhu sediaceho vzpriamene s prekríženými nohami –, až pokiaľ nevyhnutne ako magnet nepritiahla jej pohľad diya v sklenej vitríne.

Vždy tam dlho stála, čakala na niečo… na čokoľvek, čo by urobilo nasledujúci školský deň zaujímavejší, alebo vďaka čomu by si ľudia všimli, že ona, Aru Šah, nie je obyčajná siedmačka prehrýzajúca sa druhým stupňom, ale niekto výnimočný…

Aru čakala na zázraky.

A zo dňa na deň bola sklamanejšia.

„Urobte niečo,“ zašepkala sochám bohov. Bol pondelok ráno a ona ešte trčala v pyžame. „Máte veľa času vyviesť niečo parádne, lebo mám jesenné prázdniny.“

Sochy neurobili nič.

Aru pokrčila plecami a pozrela sa z okna. Stromy v Atlante v Georgii si ešte neuvedomili, že je október. Len v hornej polovici nabrali červenozlatistý odtieň, akoby ich niekto namočil do vedra s ohňom a potom vrazil späť do trávnika.

Ako Aru čakala, vyvíjal sa z toho poriadne nudný deň. Už to ju malo vystríhať. Svet veľmi rád klame ľudí. S obľubou predstiera, že deň bude jasný a lenivý ako slnkom rozohriaty med stekajúci po pohári, a pritom vyčkáva, kedy prestanete byť v strehu…

A znenazdajky udrie.

Chvíľu predtým, ako sa rozdrnčal zvonček pri vchodových dverách, poletovala Aruina mama v ich maličkom prepchatom byte pripojenom k múzeu. Zdalo sa, že číta tri knihy naraz, pritom rozprávala do telefónu jazykom, ktorý znel ako zbor drobných zvončekov.

Aru zatiaľ ležala dolu hlavou na gauči, hádzala do mamy pukance a robila, čo mohla, aby upútala jej pozornosť.

„Mami, ak nič nepovieš, tak so mnou pôjdeš do kina!“

Mama sa spôsobne zasmiala do telefónu. Aru sa zamračila. Prečo sa ona sama nevie takto smiať? Od nej to vždy znelo, akoby sa dusila vzduchom.

„Mami. Ak nič nepovieš, tak mi kúpiš psa! Pyrenejského horského. A dáme mu meno Doktor Havkáč!“

Mama teraz so zatvorenými očami prikyvovala, čo znamenalo, že sa naozaj sústreďuje. Lenže nie na Aru.

„Mami, ak nič nepovieš, tak…“

Pííííp! Píííp ! Píííp!

Mama nadvihla jemne oblúkovité obočie a zadívala sa na Aru. Vieš, čo máš robiť. Aru to vedela. Len sa jej do toho nechcelo.

Skotúľala sa z gauča a ako Spiderman preliezla po zemi, či aspoň takto nezíska maminu pozornosť. Nebola to hračka, dlážka bola posiata knihami a poloprázdnymi hrnčekmi čaju s korením. Obzrela sa a videla, ako si mama niečo značí do poznámkového bloku. Aru sa naštvala, otvorila dvere a zamierila ku schodom.

V pondelok popoludní vládol v múzeu pokoj. Dokonca aj Sherrilyn, vedúca múzejnej ochranky a trpezlivá Aruina pestúnka cez víkendy, mala v pondelok voľno. Každý iný deň – okrem nedele, keď mali zatvorené – pomáhala Aru rozdávať návštevnícke nálepky. Informovala hostí, kadiaľ sa ide k rôznym expozíciám, a ukazovala im, kde sú záchody. Raz sa jej dokonca pošťastilo vynadať jednému nešťastníkovi, ktorý potľapkal kamenného slona s nápadným nápisom NEDOTÝKAŤ SA (Aru tomu zákazu rozumela tak, že sa vzťahuje na všetkých okrem nej).

Vedela, že v pondelok prichádzajú iba náhodní návštevníci, ktorí sa prišli ukryť pred zlým počasím. Alebo tí, čo potrebujú nenápadne vyjadriť obavy, že Múzeum starého indického umenia a kultúry uctieva diabla. A niekedy to bol jednoducho len poslíček z FedExu s balíčkom.

Čo nečakala, keď otvárala dvere, bolo, že za nimi uvidí troch spolužiakov z Augustovej základnej školy. Nadvihol sa jej žalúdok, ako keby sa s ňou odrazu zastavil výťah. Brucho sa jej stiahlo od strachu, zhíkla a tí traja vyvaľovali oči na jej pyžamo so Spidermanom.

Prvá, Poppy Lopezová, si založila opálené pehavé ruky na prsiach, hnedé vlasy mala stiahnuté vzadu do prísneho drdolu ako baletka. Druhý, Burton Prater, natiahol ruku a na dlani mu ležala škaredá penca. Burton bol malý a bledý a v pásikavej žlto-čiernej košeli vyzeral ako nešťastný čmeliak. Tretia, Arielle Reddyová, triedna krásavica s tmavohnedou pleťou a lesklými čiernymi vlasmi, si ju len zlostne premeriavala.

„Vedela som to!“ vyhlásila Poppy víťazoslávne. „Na matike si všetkým natárala, že ťa mama zoberie na prázdniny do Francúzska.“

Veď mi to aj sľúbila, pomyslela si Aru.

Raz v lete sa mama schúlila na gauči, unavená z ďalšej zámorskej cesty. Tesne predtým, ako zaspala, stisla Aru plece a povedala: Možno ťa na jeseň zoberiem do Paríža, Aru. Pri Seine je jedna kaviareň, kde počuješ, ako vychádzajú hviezdy, skôr než sa roztancujú na večernej oblohe. Zájdeme si do pekárstva a do múzeí, budeme popíjať kávu z malých šáločiek a celé hodiny sa prechádzať v záhradách.

V tú noc nemohla Aru zaspať. Predstavovala si úzke kľukaté uličky a záhrady také nóbl, že aj kvety sa v nich tvárili naduto. Vďaka maminmu sľubu si upratala izbu a bez šomrania umyla riad. A v škole si z tejto nádeje vytvorila brnenie. Všetci ostatní spolužiaci v Augustovej základnej škole mali prázdninové domy na exotických miestach ako Maldivy alebo Provensalsko a ponosovali sa, keď mali ich rodičia jachty v servise. Ten prísľub Paríža Aru o maličký krôčik posunul medzi nich.

Teraz mala čo robiť, aby sa pod pohľadom Poppiných modrých očí nescvrkla. „Mama musí ísť na tajnú misiu. Nemohla ma nikam zobrať.“

Trochu to bola pravda. Na služobné cesty ju mama nikdy nebrala.

Burton zahodil zelenú mincu. „Oklamala si ma. Dal som ti dva doláre!“

„A dostal si starobylú mincu…“ začala Aru.

Arielle jej skočila do reči. „My vieme, že klameš, Aru. Pretože si klamárka. A po prázdninách to všetkým povieme…“

Aru pocítila nevoľnosť. Keď minulý mesiac nastupovala do Augustovej základnej školy, tešila sa. Dlho jej to však nevydržalo.

Na rozdiel od iných študentov sa nevozila do školy elegantnou čiernou limuzínou. Nemala dom na pláži. Nemala izbu na štúdium ani slnečnú izbu, mala iba izbu, a bolo jej jasné, že v skutočnosti je to skôr komora trpiaca velikášskym komplexom.

Čoho mala dosť, bola predstavivosť. Aru snívala celý svoj život. Každý víkend, keď čakala, kedy sa mama vráti domov, si o nej vymýšľala príbehy: je špiónka, vyhnaná princezná, čarodejnica.

Mama tvrdila, že sa jej nechce chodiť na služobné cesty, ale že sú nutné, aby udržala múzeum v prevádzke. A keď už bola doma a zabudla hoci na Aruin šachový krúžok alebo spev v zbore, nebolo to preto, že by na dcéru kašlala, ale preto, lebo mala veľa práce s udržiavaním svetového mieru, rozvojom umenia a tak ďalej.

A preto, keď sa spolužiaci v škole vypytovali, rozprávala im Aru rozprávky. Ako tie, čo si vymýšľala pre seba. Hovorila o mestách, kde nikdy nebola, o jedlách, ktoré nikdy nejedla. Keď prišla v ošúchaných topánkach, vysvetľovala, že tie lepšie poslala do Talianska do opravy. Bránila sa nepatrne nadvihnutým obočím a naschvál komolila mená obchodov, kde nakupovala oblečenie, z Targetu urobila francúzsky Tar-Jay, z Walmartu nemecký Vahl-Mahrt. A keď to nevyšlo, jednoducho vzdychla: „Verte mi, túto značku nepoznáte.“

A týmto spôsobom medzi nich ako-tak zapadla.

Istý čas na tieto jej klamstvá neprišli. Dokonca bola pozvaná na víkend pri jazere s Poppy a Arielle. Všetko však pokazila vtedy, keď ju pristihli, ako sa zakráda pomedzi zaparkované autá. Arielle vyzvedala, ktoré z nich je jej. Aru náhodne na jedno ukázala a Arielle zmrzol úsmev na perách. „Ale čo! Veď to je naše auto.“

Teraz v múzeu sa Arielle na Aru zaškerila rovnako pohŕdavo.

„Vravela si, že máš slona,“ obula sa do nej Poppy.

Aru ukázala na kamennú sochu za sebou. „Jasné, že mám!“

„Vraj si ho zachránila z Indie!“

„No, mama vravela, že bol zachránený z jedného chrámu, takže…“

„A vravela si, že máš prekliatu lampu,“ dodala Arielle.

Aru si všimla červené svetielko na Burtonovom telefóne. Svietilo, neblikalo. Nahráva si ju! Spanikárila. Čo keď video zavesí na net? Potom by jej zostávali dve možnosti: 1. dúfať, že sa nad ňou vesmír zľutuje a postará sa, aby sa samovznietila, prv než sa začne škola, alebo 2. zmeniť si meno, vypestovať si briadku a odsťahovať sa.

Alebo, aby sa tomu celkom vyhla…

Mohla by im ukázať nemožné.

„Tá začarovaná lampa je naozajstná,“ vyhlásila. „Dokážem vám to!“

2. KAPITOLA

Ajajaj

Boli štyri hodiny popoludní, keď Aru s tromi spolužiakmi vošla do Siene bohov.

Štvrtá hodina popoludní je niečo ako pivnica. Teoreticky úplne nevinná vec. Ale keď sa nad tou pivnicou vážne zamyslíte, je to cement naliaty na živej zemi. Má smradľavé neupravené priestory a drevené trámy, ktoré vrhajú až veľmi ostré tiene. Akoby vravela: skoro, ale nie úplne. Štvrtá popoludní je niečo podobné. Skoro, ale už nie úplne popoludnie. Skoro, ale ešte nie úplne večer. A týmto spôsobom si mágia a nočné mory vyberajú tieto neurčité chvíle a čakajú.

„Kde máš vôbec mamu?“ zaujímala sa Poppy.

„Vo Francúzsku,“ odvetila Aru a pokúšala sa držať bradu hore. „Nemohla som ísť s ňou, lebo sa musím starať o múzeum.“

„Asi zase klame,“ zahučal Burton.

„Klame na sto percent, veď vie iba to,“ pripojila sa Arielle.

Aru sa objala rukami. Vedela toho veľmi veľa, len keby si to niekto všimol. Vedela si zapamätať veci, ktoré počula iba raz. Vedela hrať šach, a to tak, že by bola šla na štátny šampionát, keby jej Poppy a Arielle nepovedali: Šach nikto nehrá, Aru. To nemyslíš vážne. A tak z krúžku odišla. Bývala dobrá aj pri písomkách. Ale teraz, keď niektorú písala, nedokázala myslieť na iné, len aká je tá škola drahá (mamu stála celý majetok) a ako všetci zízajú na jej tenisky, ktoré boli moderné vlani, a dnes už sa nenosia. Aru chcela, aby si ju všímali. Lenže všímali si ju z nesprávnych dôvodov.

„Zdá sa mi, že si vravela, že máte byt v centre mesta. Ale v školskom adresári bola uvedená táto skládka,“ pohrdlivo povedala Arielle. „Ty fakt bývaš v múzeu?“

Hej.

„Nie. Rozhliadni sa – vidíš tu niekde moju izbu?“

Je hore…

„Keď tu nebývaš, ako to, že máš na sebe pyžamo?“

„V Anglicku dnes nosí cez deň pyžamo každý,“ bránila sa Aru.

Možno.

„Aj kráľovská rodina.“

Keby som bola z kráľovského rodu, z  pyžama nevyleziem.

„Ako povieš, Aru.“

Štvorica sa zastavila v Sieni bohov. Poppy pokrčila nos. „Prečo majú tí tvoji bohovia toľko rúk?“

Aru očerveneli končeky uší. „Jednoducho majú.“

„Nemáte vy asi tak tisíc bohov?“

„Čo ja viem,“ odvetila.

A tentoraz hovorila pravdu. Mama jej povedala, že hinduistické božstvá sú početné, ale nezostávajú celý čas jednou osobou. Niekedy sa reinkarnujú – ich duša sa znovu narodí v niekom inom. Táto predstava sa Aru pozdávala. Občas premýšľala, kým by bola v inom živote. Možnože jej nová verzia by vedela, ako poraziť obludnú siedmu triedu.

Jej spolužiaci sa rozbehli po Sieni bohov. Poppy vystrčila boky a zamávala rukami, napodobnila jednu sochu a rozosmiala sa. Arielle ukázala na kyprú postavu bohyne a prevrátila oči. Aru zacítila v bruchu horúčosť.

Želala si, aby sa tie sochy na mieste rozpadli. Želala si, aby neboli také… nahé. Také iné.

Pripomenulo jej to minulý rok, keď šla s mamou na slávnostný banket šiestej triedy vo svojej starej škole. Aru si obliekla, čo mala najkrajšie: svetlomodrý salwar kameez s drobnými zrkadielkami v tvare hviezd, vyšívaný tisíckami strieborných nitiek. Mama si dala tmavočervené sárí. Aru sa cítila ako z rozprávky. Aspoň do chvíle, než vošli do slávnostnej siene a všetci sa na ne dívali útrpne. Alebo rozpačito. Jedno dievča nahlas zašepkalo: Ona nevie, že nie je Halloween? Aru radšej predstierala, že ju rozbolelo brucho, aby mohla odísť skôr.

„Prestaň!“ okríkla teraz Burtona, ktorý začal strkať do trojzubca boha Šivu.

„Prečo?“

„Pretože… Pretože sú tu kamery! A keď sa mama vráti, oznámi to indickej vláde a tá si na teba posvieti.“

Klamstvo, klamstvo, klamstvo. Ale fungovalo. Burton cúvol.

„Tak kde máš tú lampu?“ spýtala sa Arielle.

Aru došla dozadu expozície. Sklená vitrína žmurkala v podvečernom svetle. Diya pod ňou vyzerala ako obalená v tieňoch, zaprášená a nezaujímavá.

„To je ono?“ spýtala sa Poppy. „Vyzerá to ako niečo, čo môj braček vyrobil v škôlke.“

„Múzeum priviezlo diyu z Bháratu v roku 1947, keď India získala nezávislosť od Británie,“ Aru sa pokúšala napodobniť matkin kurátorský hlas. „Predpokladá sa, že lampa z Bháratu sa kedysi nachádzala v chráme v meste,“ – najmä nezačni koktať – „Ku-ruk-šét-ra.“

„Kuru čo? To je čudné meno. Prečo tam bola?“ spýtal sa Burton.

„Pretože to bolo dejisko vojny z Mahábháraty.“

„Z čoho?“

Aru si odkašlala a nasadila sprievodcovský tón.

„Mahábhárata je jeden z dvoch prastarých eposov. Bol napísaný v sanskrite, starom indickom jazyku, ktorým sa už nehovorí.“ Aru sa odmlčala, aby to náležite vyznelo. „Mahábhárata rozpráva príbeh o občianskej vojne medzi piatimi bratmi Pánduovcami a stovkou ich bratrancov…“

„Stovkou bratrancov?“ zopakovala Arielle. „To nie je možné.“

Aru ju ignorovala.

„Legenda tvrdí, že rozsvietenie lampy z Bháratu prebudí Spáča, démona, a ten povolá Šivu, obávaného boha skazy, ktorý sa roztancuje po svete a prinesie koniec času.“

„Roztancuje?“ zamračil sa Burton.

„Je to vesmírny tanec,“ doplnila Aru, aby to znelo lepšie.

Keď si predstavovala tancujúceho boha Šivu, videla v duchu niekoho, kto kráča po nebi, v oblakoch sa objavujú trhliny ako blesky, celý svet sa láme a rozpadáva.

Bolo však jasné, že spolužiaci si predstavujú nejaký country tanec.

„Takže keď tú lampu rozsvietiš, svet sa skončí?“ zaujímal sa Burton.

Aru hľadela na lampu, akoby čakala, či k tomu niečo dodá. Tá však mlčala, ako to už lampy robievajú. „Áno.“

Arielle sa zaškerila. „No tak to urob! Ak vravíš pravdu, tak to dokáž!“

„Ak vravím pravdu – čo, mimochodom, vravím –, vieš vôbec, čo by to spôsobilo?“

„Nevykrúcaj sa. Jednoducho ju rozsvieť. Vyzývam ťa!“

Burton zdvihol telefón. Červené svetielko sa jej posmievalo.

Aru preglgla. Keby tu bola mama, odtiahla by ju za uši. Tá sa však hore chystala na cestu – už zase. Úprimne, ak je tá lampa naozaj taká nebezpečná, prečo by stále odchádzala a nechávala Aru tu? Áno, mala tu Sherrilyn, ale tá trávila väčšinu času sledovaním Skutočných paničiek z Atlanty.

Možno by sa nič nestalo. Rozsvieti len malý plamienok a hneď ho zase sfúkne. Alebo naschvál rozbije vitrínu a bude sa tváriť, že ju to preklialo. Začne chodiť ako zombie. Alebo liezť ako Spiderman. Všetkých tak vystraší, že o tom nikde ani neceknú.

Prosím, prosím, už nikdy nebudem klamať , sľubujem!

Opakovala si to v hlave, zatiaľ čo sa priblížila k vitríne a nadvihla ju. Len čo sa sklo odhalilo, lampu osvietili tenučké lúče červeného svetla. Keby do niektorého laserového lúča padol jediný vlas, prifrčalo by do múzea policajné auto.

Poppy, Arielle a Burton sa jednohlasne nadýchli. Aru sa nafúkla. Vidíte? Vravela som, je to dôležitá vec. Pomyslela si, že týmto skončí. Možno im to postačí. Lenže potom sa Poppy naklonila dopredu.

„No tak pohni!“ posúrila ju. „Nudím sa.“

Aru vyťukala bezpečnostný kód – dátum svojich narodenín – a sledovala, ako sa červené lúče vytratili. Do vzduchu sa vmiešala vôňa hlinenej diye. Voňalo to ako v chráme, všetkými spálenými vecami a koreninami.

„Jednoducho povedz pravdu, Aru,“ dobiedzala Arielle. „Keď sa priznáš, že si vymýšľaš, dáš nám po desať dolárov a my nezavesíme na net to video, ako si sa zamotala do vlastného hlúpeho klamstva.“

Aru vedela, že tým by sa to neskončilo. Keby si mala vybrať medzi démonom, ktorý dokáže zničiť svet, a dievčatami zo siedmej triedy, zvolila by si (zrejme ako každý) toho démona.

Bez červených lúčov pôsobila lampa nebezpečne. Akoby vycítila, že padla jedna bariéra. Aru prebehol po chrbte mráz, prsty jej zmeraveli. Kovová mištička uprostred lampy jej odrazu veľmi pripomínala upreté oko. Upieralo sa priamo na ňu.

„Ja-ja nemám zápalky,“ vykoktala a cúvla.

„Ja mám.“ Poppy jej podala zelený zapaľovač. „Vzala som ho bratovi z auta.“

Aru sa poň načiahla. Prešla prstom po kovovom koliesku a vyskočil plamienok. Zadržala dych. Rozsvieti ju len na chvíľku. Potom sa zahrá na hysterku Aru, vylíže sa z tejto šlamastiky a už nikdy nebude klamať.

Keď priblížila plamienok k lampe, Sieň bohov potemnela, akoby zhaslo všetko prirodzené svetlo. Poppy a Arielle podišli bližšie. Burton chcel pristúpiť tiež, ale Poppy ho odstrčila.

„Aru…“

Ten hlas akoby na ňu volal rovno zvnútra hlinenej lampy.

Takmer pustila zapaľovač, ale stihla ho ešte zachytiť v hrsti. Nemohla odtrhnúť oči od lampy. Akoby ju k sebe priťahovala čoraz bližšie a bližšie.

„Aru, Aru, Aru…“

„Tak makaj, Aru!“ zvrieskla Arielle.

Kútikom oka Aru videla červené svetielko na Burtonovom telefóne. Sľubovalo jej otrasný rok, šalát z jedálne napchaný do skrinky, maminu zamračenú a sklamanú tvár. Ale možno, ak toto zvládne, ak sa jej nejakým činom pošťastí Arielle a Poppy a Burtona oklamať, možno jej ešte dovolia, aby s nimi sedávala pri obede. Možno by sa nemusela skrývať za svojimi historkami, jej život by bol konečne dostatočný.

A tak to urobila.

Priblížila plameň k okraju diye.

Keď sa prstom dotkla hlinenej misky, prebehla jej v hlave zvláštna myšlienka. Spomenula si, ako videla dokument o hlbokomorských živočíchoch. Ako niektoré z nich používajú lákadlo, napríklad guľu svetla, aby prilákali korisť. V okamihu, keď sa ryba odváži priplávať k tomu svetielku vznášajúcemu sa vo vode, zdrapne ju morský tvor do obrovských čeľustí. Rovnako na ňu pôsobila tá lampa: malá jasná svätožiara, ktorú vysiela obluda skrývajúca sa v tieňoch…

Pasca.

V momente, keď sa lampa rozsvietila, vybuchlo Aru za očami svetlo. Z lampy vyliezol tieň, nahrbil sa a celý sa rozvinul. Vydal hrôzostrašný zvuk – bol to smiech? Nemohla sa toho zvuku zbaviť, lepil sa jej k myšlienkam ako mastná usadenina. Akoby zoškrabal a zahodil všetko ticho.

Tieňový tvor sa vymotal z lampy. Aru sa tackala a cúvala, do kostí sa jej zahryzla panika. Pokúsila sa plameň sfúknuť, ale lampa sa nedala. Tieň sa pomaličky rozrástol na nočnú moru, vysokú a pavúkovitú, s rohmi a tesákmi a kožuchom.

„Ach, Aru, Aru, Aru… čo si to vyviedla ?“

3. KAPITOLA

Prebudenie

Aru sa prebrala na podlahe. Svetlá zablikali. Niečo v miestnosti páchlo, akoby to hrdzavelo. Zdvihla sa na lakťoch, očami hľadala lampu. Ale bola preč. Nezostala po nej ani stopa, iba sklenené črepiny vitríny na zemi. Aru natiahla krk a obzrela sa…

Všetky sochy stáli obrátené k nej.

Po chrbte jej prebehol mráz.

„Poppy?“ zavolala a vstala. „Arielle? Burton?“

A potom ich uvidela.

Všetci traja stáli pritisnutí k sebe. Vyzerali, ako keď sa zastaví film uprostred bojovej scény. Poppy mala ruku na Burtonovej hrudi, on stál na pätách, zakláňal sa, akoby mal spadnúť. Arielle pevne zatvárala viečka, ústa otvorené v nemom výkriku. Zmeraveli v čase. Aru sa natiahla a dotkla sa ich. Pokožku mali teplú. Na krku im pulzovala krv. Lenže sa nehýbali. Nemohli sa pohnúť.

Čo sa to stalo?

Pohľadom skĺzla k červenému svetielku v Burtonovom vrecku. Telefón. Mohla by tú nahrávku vymazať. Ale telefón by z vrecka nedostala. Všetko bolo zamrznuté. Až na ňu.

Sníva sa mi. Musí sa mi to snívať. Uštipla sa.

„Au!“ zvýskla a strhla sa.

Bolo jasné, že sa jej nesníva. A svojím spôsobom boli hore aj spolužiaci. Ale ako to, že je všetko také… nehybné? Odkiaľsi mimo Siene bohov sa ozval škripot. Vystrela sa. Pripomínalo to otváracie dvere.

„Mami?“ zašepkala a rozbehla sa. Mama ten čudný zvuk určite počula a ide dole. Tá už si s tým poradí.

Pri vchode do Siene bohov Aru zbadala tri veci, ktoré nedávali zmysel:

1. Mama zamrzla s obidvomi nohami nad zemou, akoby stuhla v behu. Čierne vlasy jej ani nestihli dopadnúť na chrbát. Oči a ústa mala v panike otvorené dokorán.

2. Celá miestnosť vyzerala zvláštne, temno a plocho. Pretože nič nevrhalo tieň.

3. Ten škrípavý zvuk nevydávali dvere. Vychádzal od kamenného slona.

Aru uviazla niekde medzi posvätnou úctou a zdesením, zízala, ako sa slon, ktorý stál v múzeu desiatky rokov, odrazu prikrčil k zemi. Zdvihol chobot – ten chobot, ktorý Aru celé roky používala ako vešiak na batoh – k čelu. Znovu to zaškrípalo a vykĺbila sa mu čeľusť.

Aru sa vystrašene rozbehla k mame. Chytila ju za ruku, pokúšala sa ju stiahnuť na zem.

„Mami! Ten slon je posadnutý. Fakt sa musíš prebrať!“

Mama sa ani nepohla. Aru sledovala jej pohľad. Vo chvíli, keď stuhla, hľadela priamo do Siene bohov.

„Mami?“

Zvnútra slona zaburácal hlas. Hlboký a drsný a stáročný. Aru cúvla.

„KTO SA OPOVÁŽIL ROZSVIETIŤ LAMPU?“ zakričal ten hlas, temný ako búrka. Aru čakala, že slonovi vyrazia z úst blesky, čo by ju za iných podmienok nadchlo. „KTO SA OPOVÁŽIL PREBUDIŤ SPÁČA Z DRIEMOT?“

Aru sa roztriasla. „T-to ja… ale nemyslela som to vážne!“

„KLAMEŠ, BOJOVNÍK! PRETO SOM BOL POVOLANÝ.“

Z otvorenej slonej papule sa ozvalo mávanie krídel. Aru prehltla.

Toto je koniec, o tom nepochybovala. Žerú vtáky ľudí? To asi závisí od toho, aké sú veľké. Alebo akí veľkí sú tí ľudia. Nechcela to skúmať, pokúsila si zaboriť tvár mame do boku, ale pod stuhnutú pažu sa nezmestila. Zvuky zo slona stále silneli. Na zemi sa preťahoval tieň, mohutný a okrídlený.

To, čo rozprávalo, vyletelo slonovi z papule.

Bol to…

Holub.

„Uf!“ vyhŕkla Aru.

Mama jej často pripomínala, že holuby sú „okrídlené potkany“.

„Kde je?“ zisťoval holub. „Jeden z piatich prastarých bojovníkov rozsvietil lampu z Bháratu…“

Aru naklonila hlavu, a skôr ako sa stihla zaraziť, vyletela z nej otázka: „Ako to, že teraz znieš inak?“

Zvnútra slona ten hlas pôsobil, akoby dokázal presvedčiť horu, aby sa premenila na sopku. Teraz pripomínal jej matikára, ktorý sa raz pustil do spevu a pritom šliapol na kocku z lega. Zvyšok dňa už iba bolestivo nevrlo sipel.

Holub nafúkol hruď. „Niečo sa ti nepozdáva na tom, ako hovorím, ľudské dievča?“

„Nie, ale…“

„Nezdám sa ti ako vták, ktorý je schopný napáchať obrovskú skazu?“

„Chcem povedať…“

„Pretože ti musím oznámiť, že ma neznášajú celé mestá. Vyslovujú moje meno ako kliatbu.“

„A čo je na tom dobré?“

„Na tom je niečo silné,“ odvrkol vták. „A keď si mám vybrať medzi dobrom a silou, vyberiem si vždy to druhé.“

„Preto si holub?“

Sú vtáci, ktorí vedia nenávistne prižmurovať oči? Pokiaľ nie, tento to rozhodne vedel napodobniť.

„Lampa bola rozsvietená. Spáč sa začne preberať. Mojou posvätnou povinnosťou je viesť brata Pánduovca, ktorý ju rozsvietil.“

„Pánduovca?“ opakovala Aru.

To meno poznala. Bolo to priezvisko bratov z eposu Mahábhárata. Mama tvrdila, že každý je obdarený značnými schopnosťami a fantastickými zbraňami, lebo sú to synovia bohov. Hrdinovia. Ale čo to má spoločné s lampou? Žeby sa udrela do hlavy a ani si to nevšimla? Siahla si na lebku, či nemá hrču.

„Áno. Pánduovca,“ zopakoval holub uštipačne. Nafúkol hruď. „Iba jeden z piatich bratov Pánduovcov dokáže lampu rozsvietiť. Nevieš, kam odišiel, ľudské dievča?“

Aru zdvihla bradu. „Tú lampu som rozsvietila ja.“

Vták na ňu vyvaľoval oči.

„No, tak to sa môžeme so svetom rozlúčiť.“

4. KAPITOLA

Nekompetentnosť

Aru niekde čítala, že keď zízate na šimpanza, bude na vás zízať tiež, usmievať sa… a potom na vás zaútočí.

Nikde sa nedočítala, čo sa stane, keď budete zízať na holuba. Ale vedela, že pohľad je silná zbraň. Mama jej rozprávala historky o Gandhárí, kráľovnej, ktorá dobrovoľne nosila pásku cez oči zo solidarity so svojím slepým manželom. Iba raz si ju stiahla, aby sa pozrela na svojho najstaršieho syna. Jej pohľad bol taký silný, že by ho mohol spraviť nepremožiteľným – pokiaľ by bol nahý. Lenže nie, on sa veľmi hanbil, nedokázal si vyzliecť spodnú bielizeň. Aj tak bol supersilný, lenže nie taký, aký mohol byť. (Aru s ním súcitila. Musel to byť poriadny trapas.)

A tak si Aru udržiavala očný kontakt s holubom… iba o krok cúvla.

Nakoniec to vták nevydržal. Sklonil hlavu. Zvesil krídla.

„Posledný driemajúci Pánduovec bol taký úžasný!“ potriasol hlavou. „Posledný Ardžuna bol senátor. Posledný Judhišthira známy sudca. Posledný Bhíma bol olympijský atlét a Nakula a Sahadéva sa preslávili ako modeli, napísali fantastické bestsellery o sebazdokonaľovaní a založili prvé štúdiá jogy na svete! A pozrime sa, ako tento rod dopadol: dieťa!“

Aru si pomyslela, že to nie je fér. Aj známi ľudia bývali deťmi. Sudcovia sa nenarodili v talároch a s kladivkami.

A to viedlo k ďalšej otázke: O čom to ten vták melie? Tie mená – Ardžuna, Judhišthira, Bhíma, Nakula a Sahadéva – patrili piatim najznámejším Pánduovcom. Okrem nich existoval ešte jeden – Karna, tajný Pánduovec. V bájach tí ostatní ani netušili, že je ich brat, až kým sa nezačala vojna.

A prečo ten vták povedal driemajúci? Mal na mysli spiaci?

Holub sa zvalil na chrbát a dramaticky si pretiahol krídlo cez zobák. „Takže toto má byť môj osud,“ nariekal. „Býval som niekto. Na úrovni, aby si vedela,“ vzdychol.

„Ehm… tak prepáč!“

„No, to mi tak teraz pomôže!“ Holub zdvihol krídlo a zabodol sa do nej pohľadom. „Na to si mala myslieť skôr, ako si nás dostala do tejto kaše! Len sa na seba pozri… Katastrofa.“ Prikryl si hlavu oboma krídlami a mrmlal si popod nos: „Prečo musí mať každá generácia svojich hrdinov?“

„Počkať, takže päť bratov Pánduovcov je v každej generácii?“ spýtala sa Aru.

„Bohužiaľ,“ prikývol vták a rozhodil krídla.

„A ja k nim patrím?“

„Prosím, nenúť ma to zopakovať.“

„Ale… ako to môžeš vedieť?“

„Lebo si rozsvietila lampu!“

Aru sa odmlčala. Ona tú lampu naozaj rozsvietila. Prisunula plameň ku kovovému okraju. No bol to zapaľovač Poppinho brata. To sa neráta? A chcela lampu rozsvietiť iba na sekundu, nie ju nechať horieť. Nie je preto len trochu hrdinom?

„Som si dosť istý, že si Pánduovec,“ pokračoval vták. „Skoro istý. Prinajmenšom to rozhodne nemienim popierať. Čo by som tu inak robil? A keď sme už pri tom, prečo tu vlastne som? Ako to, že trčím v tomto mizernom tele?“ Zadíval sa na strop. „Kto som?“

„Ja…“

„No nič, to je jedno.“ Vták si rezignovane povzdychol. „Keď už si rozsvietila tú prekliatu lampu, ten ďalší o tom bude vedieť.“

„Kto…?“

„Musíme iba prejsť Bránou mnohých. Tá vždy vie. Navyše je to omnoho jednoduchšie, než hľadať v Google mapách. To je najzmätenejší výmysel tohto storočia.“

„Si vták! Nemal by si vedieť sám od seba, kam letieť?“

„Ja nie som iba taký nejaký vták, ty bezočivý hrdina. Som…“ vyhŕkol vták, no potom sa zarazil. „Vlastne je asi jedno, kto som. Ide o to, že toto musíme zaraziť, kým dôjde k vážnej skaze. Kadiaľ Spáč prejde v nasledujúcich deviatich dňoch, tam čas zmrzne. Na deviaty deň sa dostane k ničiteľovi a Šiva sa roztancuje. Tým ukončí všetok čas.“

„Nemôže ničiteľ povedať: Ďakujem, nechcem?“

„Ty o bohoch nič nevieš,“ odfrkol holub.

Aru sa zarazila a uvažovala o tom. Nešokovalo ju pomyslenie, že bohovia a bohyne naozaj existujú, ale to, že ich ľudia môžu poznať. Videli sa jej ako mesiac: tak veľmi vzdialení, že na nich málokedy pomyslela, a dosť žiariví, aby vzbudzovali úžas.

Obzrela sa na svoju zmrznutú mamu a na spolužiakov. „Takže tu budú takto trčať?“

„Iba dočasne,“ poučil ju vták. „Pokiaľ však neprejavíš nekompetentnosť.“

„Ne-kom-pe-tent-nosť? V akom je to jazyku?“

Vták tresol hlavou do dreveného zábradlia. „Vesmír má krutý zmysel pre humor,“ zastonal. „Ty si jedna z mála, čo môže všetko zase napraviť. Na druhej strane si tiež tá, kto to pokazil. Takže ty a ten druhý musíte byť hrdinovia.“

Aru to veľmi hrdinsky neznelo. Vyznelo to jednoducho ako obrovský bordel, ktorý si vyžaduje obrovskú čistku. Plecia jej ovisli. „Ako to myslíš, ten druhý?“

„Tvoj súrodenec, kto iný! Myslíš, že sa do toho môžeš pustiť sama? Výpravy si žiadajú rodiny. Tvoj brat – alebo možno sestra, hoci neviem, či sa to už niekedy stalo – bude na teba čakať. Keď sa prebudí jeden Pánduovec, preberie sa aj ďalší, obyčajne ten najlepšie pripravený vysporiadať sa s danou úlohou. Až doteraz to však vždy boli dospelí ľudia, nie scvrknuté kôpky hormónov a nekompetentnosti.“

„Vďaka.“

„Tak poď, dievča.“

„Kto si?“

Aru nemienila urobiť ani krok bez nejakého preverenia. Lenže pochybovala, že vták nosí pri sebe tašku s dokladmi.

Holub sa zarazil a potom povedal: „Dieťaťu síce neprináleží vyslovovať také významné meno, ale môžeš ma volať Subala.“ Našuchoril si perie. „Som… teda, no, bol som… to je dlhá história. Hlavná vec je, že som prišiel pomôcť.“

„Prečo by som s tebou mala niekam chodiť?“

„Nevďačné decko! A či nemáš zmysel pre dharmu? Toto je tvoja úloha! Mráz sa bude v Spáčových stopách šíriť ako choroba. Pokiaľ ho nezastavíme do nového mesiaca, zostane tvoja matka takto naveky. To by si chcela?“

Aru sa začervenala. Jasné, že by to nechcela. Žiaľ, zdalo sa jej, akoby sa celý svet roztočil opačne a ona ešte nenašla rovnováhu.

„Ty sa voláš Subala? To je veľmi dlhé,“ uvažovala a do srdca sa jej zakrádal strach. „Čo ak budem potrebovať pomoc a budem ťa musieť privolať? Kým to zo seba dostanem, prídem o nohu alebo o ruku. Budem ťa volať Sue.“

„Sue je dievčenské meno. Ja som muž!“

Aru, ktorá často musela počúvať Sherrilynine nahrávky Johnnyho Casha, so Subalom nesúhlasila.

„To teda nie. Poznám predsa pesničku Chlapec menom Sue. Vieš, jeho otec odišiel z domu, keď mal tri roky…“

„Ušetri ma vulgárnej country hudby!“ zahučal Subala a rozletel sa k slonej papuli.

No, ak nechce, aby ho volala Sue, čo tak…

„Hrkúúú!“ skríkla naňho Aru.

Subala sa obzrel, uvedomil si, že zareagoval, a zahrešil.

„Reaguješ na to!“ potešila sa Aru. „Odteraz si Hrk.“

Holub sa usadil hore na sloňom chobote ako na bidielku. „Nech je po tvojom. Ale keby som bol na tvojom mieste, ten nafúkaný úškrn si odpustím. To, čo si dnes urobila, vyvolalo vážne následky, dievča. Ako Pánduovec tejto generácie máš teraz povinnosť prijať výzvu a vydať sa na výpravu. Nič také nebolo treba vyše osemsto rokov. Ale to všetko ti matka určite povedala.“ Hrk sa na ňu zadíval. „Povedala ti to, však?“

Aru zmĺkla, spomínala si na to, čo zaujímavé sa kedy od mamy dozvedela. Boli to maličkosti, ktoré nikomu v múzeu nepomôžu prebrať sa: že škorce dokážu lietať v státisícových kŕdľoch, že v niektorých príbehoch sa skrývajú ďalšie príbehy a že pri príprave bylinkového čaju sa majú lístky mäty vždy vylúhovať.

No o výpravách ani slovo. Nič o tom, že je Pánduovec. Alebo ako sa stalo, že ním je.

A rozhodne sa nedozvedela nijaké rady, ako sa pripraviť v prípade, že omylom odštartuje koniec vesmíru.

Možno si mama nemyslela, že by Aru v tomto bola nejako užitočná.

Možno v nej nechcela posilňovať nádeje, že dokáže niečo hrdinské.

Tentoraz Aru nevedela zaklamať. Z tejto situácie sa nevedela vykrútiť a nejakým kúzlom to napraviť.

„Nie,“ priznala a prinútila sa pozrieť na Hrka.

Ale nad tým, čo videla, sa jej dlane samy zaťali do pästí. Holub zase predvádzal to svoje prižmurovanie očí. Díval sa na ňu, akoby nestála za pohľad… čo bolo zle.

Mala v sebe krv – alebo aspoň v duši – hrdinu. (Alebo niečo podobné. Vlastne poriadne nevedela, ako tá reinkarnácia funguje.)

„Síce to neviem,“ vyhlásila, „ale môžem sa to naučiť.“

Hrk natiahol krk.

Klamstvá sa jej už veselo šplhali na jazyk. Slová, ktoré ju mali upokojiť. Bol to podvod, nie však úplný.

„Moja učiteľka mi raz povedala, že som génius,“ vyhlásila.

Nedodala, že to povedala učiteľka telocviku a že to nemyslela ako pochvalu. Aru raz vytvorila vlastný „rekord“ – jednu míľu zabehla za štrnásť minút. Druhý raz, keď šli zase trénovať, ignorovala trasu úplne a jednoducho prešla po poli k cieľovej čiare. Učiteľka na ňu zazerala a oborila sa na ňu: Myslíš si o sebe, že si génius, alebo čo?

„A som áčková žiačka,“ pochválila sa Hrkovi.

Áno, bola žiačka, ktorej meno sa začína na písmeno A.

Čím viac tých poloprávd natárala, tým lepšie sa cítila. Slová mali vlastnú silu.

„Výborne. Tak mám po problémoch,“ odvetil Hrk sucho. „A teraz poď. Čas je drahý!“

Zahrkútal, slonia papuľa sa roztvorila ako dvere a spodná čeľusť sa dotkla zeme. Aru ovanul akýsi cudzí vánok, prehnal sa dusným vzduchom múzea.

Jeden krok dopredu a dostane sa ďaleko z Atlanty… Možno do celkom iného sveta. Prebehlo ňou vzrušenie a hneď po ňom ju bolestivo bodlo previnenie. Ak sa jej nepodarí ten malér s lampou napraviť, z mamy sa stane to, čo je aj všetko v múzeu: zaprášená relikvia. Aru prešla prstami po maminej stuhnutej ruke.

„Ja to napravím,“ ubezpečila ju. „Sľubujem.“

„To by si teda mala!“ vyštekol Hrk zo svojho bidielka na sloňom chobote.

5. KAPITOLA

Ďalšia sestra

Aru sa chytila slonieho kla ako zábradlia a vošla do papule sochy. Vnútri bolo chladno a sucho a omnoho viac priestoru, ako by sa zdalo. Objavila sa chodba vytesaná z kameňa a mramoru, strop sa týčil do veľkej výšky. Aru sa obzerala vôkol seba celá omámená, spomínala, koľkokrát sa opierala o slona a vôbec netušila, že sa v ňom ukrýva tajná chodba.

Hrk sa rozletel chodbou a povzbudzoval ju, nech ho nasleduje. „Za mnou! Za mnou!“

Aru sa rozbehla, aby nezaostala.

Chodba sa za ňou sama uzavrela. Pred sebou mala dvere, škárou na jednej strane presvitalo svetlo.

Hrk sa jej uvelebil na pleci a ďobol ju do ucha.

„Prečo to robíš?“ rozčúlila sa Aru.

„To máš za to, že si ma premenovala,“ oznámil jej holub povýšene. „A teraz povedz Bráne mnohých, že sa potrebuješ dostať k svojmu súrodencovi, ktorý bol prebudený.“

Súrodenci. Aru odrazu prišlo zle. Jej mama väčšinou cez víkendy niekam cestovala. Pracovala alebo navštevovala svoje ďalšie deti? Deti, s ktorými bola radšej ako s Aru?

„Ako to, že mám súrodencov?“

„Krv nie je jediné, čo ťa s niekým spája,“ poučil ju Hrk. „Máš súrodencov, pretože zdieľate božskosť. Si dieťa bohov, lebo jeden z nich pomohol ukuť tvoju dušu. S genetikou to vôbec nesúvisí. Genetika napríklad tvrdí, že nikdy nebudeš vyššia než meter a pol. Tvojej duši je to jedno. Duše výšku nemajú, vieš?“

Aru počula iba: si dieťa bohov, ďalej už nič.

Až do tej chvíle mozog chápal len vzdialene, že by mohla byť Pánduovec. Ale keby bola Pánduovec, znamenalo by to, že ju pomohol stvoriť boh. A vyhlásil ju za svoju. Za svoje dieťa.