Tvrdohlavý tiger

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať m ô žete na
www.albatros.sk

www.albatrosmedia.sk

Tamsyn Murrayová

Tvrdohlavý tiger – e - kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Venujem Tazovi, môjmu maličkému Tinduovi.

Prvá kapitola

„Je tu?“

Zoe Foxová zatvorila predné dvere Divorajského zámočka a čakala.

Cez historické mriežkované okná prenikali lúče teplého septembrového slnka. Nikto jej neodpovedal.

Od radosti ani nedýchala. Školskú tašku šmarila na podlahu majestátnej vstupnej haly obloženej drevom a rozbehla sa rovno do kuchyne pohľadať mamu. Zvyčajne, keď sa Zoe vrátila domov zo školy, najskôr vybehla širokým schodiskom do svojej izby, aby sa prezliekla z prepotenej uniformy do šortiek a polokošele s logom tímu Divoraj. Potom zamierila do zoologickej záhrady, ktorá obkolesovala jej domov, prechádzala od výbehu k výbehu a zdravila milovaných chlpatých priateľov. Dnes to však bolo iné. Túžila sa čím skôr dozvedieť novinky o najnovšom prírastku, tigrovi Tinduovi, ktorého mali priviezť z berlínskej zoo.

„Mami?“ zvolala Zoe a prudko zabrzdila pri kuchynskom stole. „Prišiel Tindu?“

Pani Foxová zdvihla zrak od rozprávkovej knihy o zvieratách, ktorú práve čítala Zoeinmu štvorročnému bračekovi Rorymu, a usmiala sa. „Áno, prišiel.“

Zoe zaplavila radosť. Tigra džungľového sumatrianskeho videla už v iných zoologických záhradách, preto sa nevedela dočkať, kedy sa s ním stretne tu.

„Veľmi sa neteš,“ pokračovala mamka. „Prv než sa za ním rozbehneš, musíme sa pozhovárať.“

Slová vyberala nesmierne opatrne, preto Zoe zovrelo srdce. V škole sa celý deň nemohla sústrediť, lebo ustavične premýšľala nad tým, či tiger bezpečne dorazil, alebo ho na ceste do Divoraja čosi zdržalo. Prevoz akýchkoľvek zvierat môže byť náročný, lebo nechápu, čo sa s nimi deje a ani prečo sa to deje. Bežne sa stáva, že sa splašia. Zoe navyše vedela, že zo sťahovania Tindua si rodičia robia obzvlášť ťažkú hlavu. Tigre džungľové sumatrianske patria medzi kriticky ohrozené druhy, lebo ich často lovia pytliaci a ich prirodzené prostredie ničia ľudia. Ak majú prežiť, treba chrániť každého jedného z nich. Preto je nesmierne dôležité, aby Tindu dorazil do Divoraja zdravý a šťastný, pripravený spoznávať svoj nový domov.

„Stalo sa niečo?“ opýtala sa Zoe a v duchu potláčala náhly nával strachu.

Mamka jej venovala súcitný pohľad. „Nič sa mu nestalo. Ešte sa však naňho nemôžeš ísť pozrieť. Ocko a ošetrovatelia veľkých mačkovitých šeliem chcú tigrí výbeh zatiaľ skrývať pred očami verejnosti, chrániť ho od vonkajších vplyvov a držať v čo najväčšej tichosti, pokiaľ si Tindu nezvykne na nové prostredie.“

Zoe prikývla a usilovala sa zakryť sklamanie. Vedela, že na ekologický výbeh si Tindu musí privyknúť bez toho, aby ho niekto rušil, inak by sa naľakal a znervóznel. Potom, keď sa v zoologickej záhrade udomácni, rodičia a ošetrovatelia mu predstavia Koko, tigricu, ktorú sem onedlho plánujú priviezť zo zoo v Chesteri. Ak všetko pôjde hladko, v októbri usporiadajú víkend tajuplných tigrov, aby širokú verejnosť oboznámili s rizikom, ktoré hrozí všetkým tigrom. Hlavným lákadlom budú Tindu a Koko.

To však nie je jediný dôvod, prečo Zoeini rodičia dúfajú, že Tindu sa vo výbehu čo najskôr udomácni. Keďže v súčasnosti žije v divočine iba štyristo tigrov džungľových sumatrianskych, je nesmierne dôležité, aby sa ich v zoo po celom svete chovalo čo najviac. Divoké tigre sú síce samotárske zvieratá, ale v zoologických záhradách často žijú vo dvojici alebo v trojici. Na to, aby mal každý tiger vlastný výbeh, v nich nie je dostatok miesta. Navyše v spoločnosti kamaráta rovnakého druhu je v zoo oveľa väčšia zábava! Ak si Tindu a Koko padnú do oka, možno sa v budúcnosti bude po Divoraji rozliehať ťapot drobných tigrích labiek. Nič roztomilejšie si Zoe nevedela predstaviť. Odkedy mala to šťastie, že na vlastné oči videla, ako sa narodilo zebríča Blesk, dúfala, že uvidí prichádzať na svet aj ďalšie mláďatá. Kiežby to boli práve tigríčatá!

„Akú mal Tindu cestu?“ opýtala sa Zoe.

„Myslím si, že dobrú,“ odvetila mamka. „Je trochu napätý a zmätený, no s tým sme rátali. Veď napokon nerozumie, čo sa deje. Určite sa bojí.“

Zoe si spomenula, ako sa v lete s rodinou presťahovali z Londýna do Divoraja. Tešila sa, no zároveň bola trošku nervózna, hoci na rozdiel od tigra rozumela, čo sa deje.

Tindua presúvali zatvoreného v klietke, odkiaľ nič nevidel. Zoe chápala, že ho malo čo rozrušiť, hoci bol v bezpečí.

Mamka zjavne vycítila jej sklamanie. „Tinduovi sme do brlohu namontovali kameru. Čo keby si zbehla do dozorne a odtiaľ sa pozrela, ako sa má?“

Zoe to hneď zdvihlo náladu. Tindua síce neuvidí naživo, ale obzrie si ho aspoň na obrazovke. Zo skrinky vytiahla vrecko zemiakových lupienkov a vybehla z kuchyne. „Vďaka, mami!“

Divorajská dozorňa sa nachádzala v opačnom krídle starého zámočka, ďaleko od časti, v ktorej bývala Zoe s rodinou. Bezpečnostná služba odtiaľ sledovala dianie v zoo. Na stene plnej obrazoviek bežali priame prenosy z kamier rozmiestnených po celej zoologickej záhrade. Keď na ne Zoe hľadela, mala pocit, akoby sledovala veľa televíznych kanálov súčasne. Fascinovaná tu trávila niekoľko hodín, dívala sa, čo sa v zoo deje a zhovárala sa s viacerými strážnikmi. O zvieratách toho ani zďaleka nevedeli toľko ako ošetrovatelia, ale tým, že ich mali ustavične na očiach, sa stali svedkami mnohých zaujímavých príhod.

Zaklopala na dvere a čakala, kým niekto otvorí. Na jej prekvapenie ju dovnútra pustila ošetrovateľka lemurov Mizbah. Stretnúť ošetrovateľa v dozorni nebolo nič nezvyčajné, často tu sledovali zvieratá z diaľky, ale Mizbah sa vždy radšej zdržiavala priamo pri lemuroch. Zoe sa jej nedivila. Aj ona mala zo všetkých zvierat najradšej práve lemury kata. Keby mohla, hrala by sa s nimi každý deň!

„Ahoj, Zoe,“ pozdravila sa Mizbah s úsmevom. „Stavím sa, že si tiež prišla špehovať náš najnovší prírastok.“

Zoe si s úškrnom uvedomila, že aj Mizbah bola tentoraz zvedavá na Tindua.

„Presne tak,“ prikývla a zamávala strážnikovi bezpečnostnej služby. „Dobrý deň, Hans.“

Hans jej odkýval. „Ahoj, Zoe. Zábery z tigrieho brloha nájdeš na obrazovke s číslom šesť.“

Zoe chvíľu trvalo, kým na stene našla správnu obrazovku. „Pozorujete Tindua dlho? Ako sa má?“

„Asi pred polhodinou sa mi skončila zmena a odvtedy som tu,“ vzdychla Mizbah. „Úbohý Tindu, zjavne sa trápi. Vlastne ešte ani nevyšiel z prepravnej klietky.“

Ukazovákom namierila na roh obrazovky. Kamera zachytávala tigrí brloh, veľkú betónovú miestnosť, ktorú kovové mreže rozdeľovali na tri samostatné časti. Jednotlivé časti boli spojené dvierkami, ktoré sa dali otvoriť alebo zatvoriť, a okrem toho sa v každej časti nachádzali nízke vrátka vedúce von do výbehu, takže si tigre mohli vybrať, či chcú byť vnútri, alebo vonku. Súčasťou brlohu bol aj priestor pre návštevníkov, no od tigrov ich delilo dvoje mreží, medzi ktorými bola veľká medzera. V nej smeli stáť iba ošetrovatelia. Bolo zakázané, aby sa k tigrovi ktokoľvek priblížil. Prísne pravidlá sa zaviedli preto, aby sa nikomu nič nestalo.

V kúte jednej z troch častí brlohu bola rozložená hŕba slamy. Zoe sa domnievala, že slúži na spanie. Vedľa nej ležalo čosi, čo vyzeralo ako chutné mäso. Na okraji obrazu, hneď za mrežami, Zoe rozoznala ľudský tieň. Buď patril ockovi, alebo hlavnej ošetrovateľke veľkých mačkovitých šeliem Cassie. Po Tinduovi však nebolo ani stopy.

Mizbah ukázala na najvzdialenejší roh brlohu.

„Tam je, schováva sa v prepravnej klietke,“ vysvetlila. „Skôr či neskôr však vyhladne a vyjde.“

Pravdepodobne sa v klietke cíti bezpečne, pomyslela si Zoe. Vedela, že ošetrovatelia z berlínskej zoo si dali záležať, aby sa v nej Tindu pred dlhou cestou do Divoraja udomácnil. Vedela aj to, že bojazlivý vystrašený tiger je nebezpečný. A preto dúfala, že sa mu cestovalo dobre. Nezniesla by, keby trpel.

„Čo ak nevyjde?“ opýtala sa potichu. „Čo ak v klietke zostane alebo sa mu tu nebude páčiť?“

„Dajme mu šancu,“ povedala Mizbah. „Vyčkajme. Predsa len, prišiel iba pred niekoľkými hodinami.“

Chvíľu sledovali, ako sa na okraji obrazovky mihajú ľudské tiene. Po Tinduovi však nebolo ani chýru, ani slychu.

„Čo keby si sa sem vrátila zajtra ráno?“ navrhla Mizbah. „Možno dovtedy nazbiera odvahu.“

Zoe neochotne prikývla. Vedela, že Tinduovi chvíľu potrvá, kým si zvykne na nové prostredie, no dúfala, že ho dnes aspoň zazrie. S povzdychom sa rozlúčila s Mizbah a Hansom a zamierila do svojej izby na poschodí, aby si prezliekla školskú uniformu.

Len čo sa prezliekla, rozhodla sa, že zájde za Bleskom. Zebríča bolo také krásne, že sa pri ňom vždy cítila šťastná. Keď sa s Oliverom vracala autobusom zo školy, povedal jej, že popoludnie strávi pri ňom. Oliver bol syn hlavného divorajského veterinára a v zoologickej záhrade mal rovnaké povinnosti ako Zoe. Okrem iného pomáhal ošetrovateľom starať sa o zebry. Možno mu Zoeina pomoc padne vhod.

Oliver býval v bielom farmárskom domčeku, v ktorom kedysi prespávalo služobníctvo Divorajského zámočka. So Zoe chodili prvý rok do rovnakej školy, ale odlišných tried. Oliver je do zvierat zbláznený takmer ako ja, pomyslela si Zoe. Stavím sa, že aj on chce čím skôr zistiť, čo je s Tinduom.

Len čo vkročila do zoo, nálada sa jej zlepšila. Pomaly sa blížila záverečná hodina. Školopovinné deti už dávno odišli a v areáli vládol pokoj, akého sa cez víkend určite nedočkajú. Zoe zbožňovala húfy návštevníkov, ktorí sledovali zvieratá so šťastnými, užasnutými výrazmi na tvári, no mala ešte radšej, keď sa brány zoologickej záhrady konečne zatvorili a mala ju skoro iba pre seba.

Vtom ticho preťal hlasný rev. Jeho ozvena zaburácala vo všetkých kútoch Divoraja ako mocný hrom. Zoe sa usmiala. To určite zreval Sindibád, majestátny lev púšťový. Spolu so štyrmi samicami žil v pavilóne šeliem a rád všetkým pripomínal, kto je tu šéf. Jeho rev sa rozliehal na kilometre. Občas ním Zoe dokonca zobudil! Teraz zrejme dáva na známosť, že chce žrať. Ošetrovatelia v tomto čase zvyčajne pripravujú krmivo pre levy a zdá sa, že Sindibád sa už nevie dočkať.

K výbehu pre zebry sa Zoe vybrala dlhšou cestou. Obišla pandy červené a prešla popod vysoké drevené plošiny pre návštevníkov, ktoré boli súčasťou Snežného vŕška. Tak sa volal nádherný výbeh pre leopardy snežné. Navrhla ho Zoeina mamka. Zoe sa pri ňom na chvíľu zastavila a sledovala, ako sa Mäta a Tara prechádzajú po širokých brvnách, ktoré viseli zo stropu. Obdivovala ich striebristú srsť. Keď sa jej od nich konečne podarilo odtrhnúť zrak, znova sa vydala k zebrám.

Pred zebrím výbehom ešte stála hŕstka návštevníkov, čomu sa Zoe vôbec nečudovala. Blesk bol neuveriteľne rozkošné mláďatko. Pod dohľadom mamy Želky poskakoval hore-dolu, pohadzoval krátkou čiernou hrivou a vysoko dvíhal malé kopýtka.

„Aký je zlatý!“ zvolala jedna návštevníčka a neúnavne ho fotila mobilom.

Dievčatko, ktoré malo na tvári namaľované motýlie krídla, ju potiahlo za rukáv. „Mami, kúpime si zebríča? Prosím!“

Zoe sa so širokým úsmevom oprela o plot. Spomenula si na chvíľu, keď sa ako štvorročná opýtala mamy podobnú otázku. Na rozdiel od dievčatka si však domov nechcela vziať zebríča, ale sloníča.

„Podľa mňa by zebríča nevychádzalo dobre s naším králikom,“ odvetila mama. „Navyše sa mi marí, že zebry hryzú.“

Blesk zdvihol hlavu. Len čo zbadal Zoe, priklusal k nej a zaerdžal na pozdrav. Zoe sa načiahla ponad plot, aby ho nežne potľapkala po krku.

„Ona ho hladká!“ skríklo dievčatko s vytreštenými očami.