Jak se (ne)stát Američanem

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Mirek Katzl

Jak se (ne)stát Američanem – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Jak se (ne)stát Američanem

Jak se (ne)stát Američanem

Pravdivý příběh českého emigranta v době studené války

Mirek Katzl

S výjimkou historických a veřejně známých osob byla jména skutečných postav v knize změněna.

Copyright © Mirek Katzl 2021

ISBN tištěné verze 978-80-264-4125-0

ISBN e-knihy 978-80-264-4139-7 (1. zveřejnění, 2022) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-264-4140-3 (1. zveřejnění, 2022) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-264-4138-0 (1. zveřejnění, 2022) (ePDF)

Část I:
Jugoslávie

Kapitola 1

Svoboda, nebo basa?

Letiště Tivat, Černá Hora, 14. srpna 1984

„Passenger Miroslav Katzl, please step out of the plane and report to the personnel outside.“

Moje angličtina je sice slabá, ale hlášení kapitána rozumím. Mám vystoupit z letadla a venku se někomu hlásit. Nebo se mi to jen zdá?

„Opakuji, cestující Miroslav Katzl, vystupte z letadla a hlaste se personálu venku.“

Nezdá se mi to. Jak mě ale tak rychle našli?

A jak se to vůbec mohlo stát? Jugoslávie je sice komunistická země, ale neutrální a občany ČSSR na Západ přece pouštějí. Asi mám špatné informace.

Teď mě pošlou zpátky do komunistického Československa. A tam? Trestní zákon Československé socialistické republiky slibuje až pět let vězení za opuštění ČSSR bez povolení úřadů.

Pravda, v mém případě jen za ubohý pokus, ale to vyjde nastejno. Určitě se už nějaký úchylný vězeň těší, jak mně, mladému klukovi, natrhne zadek. A pokud kdy vylezu z kriminálu živý, pak můžu na zbytek života zapomenout na slušnou práci. Pěkné vyhlídky.

Zatracená smůla. Těšil jsem se na svobodu a dobrodružství a teď je po svobodě. Dobrodružství mě sice čeká, ale jiné, než jaké jsem plánoval.

„Vole!“ nadávám si. „Co teď? Mysli!“

„Cestující Miroslav Katzl, vystupte prosím z letadla a hlaste se personálu venku.“

Zase ten protivný kapitán. Copak neví, že tu nejsem?

To je nápad! Budu dělat, že tu nejsem.

Funguje to plných deset vteřin. Pak se k mé řadě sedadel blíží muž v modré uniformě.

Čas uznat prohru.

Vstávám a jdu uniformě vstříc.

„Mister Katzl?“ ptá se uniforma smutně. Nebo jen otráveně?

Kývnu.

Uniforma ukazuje na východ z letadla.

Dobrá, vstupuji na schůdky z letadla. Venku je nádherně modré nebe. Kdy zase takové nebe uvidím?

Scházím po schůdcích a dole vidím dva muže v montérkách.

Jeden z nich ukazuje na zavazadla na asfaltu.

„Herr Katzl? Nach Frankfurt oder nach Belgrad?“ ptá se mě německy.

Jak do Frankfurtu, nebo do Bělehradu?

Pak mi to dojde. Zavazadla, na která muž ukazuje, patří mně. Chce vědět, zda je má naložit do tohoto letadla na Bělehrad. Já pitomec je zapomněl označit.

„Nach Belgrad,“ pípnu v němčině.

„Danke schön,“ zubí se muž v montérkách.

Obracím se a pomalu jdu po schůdkách nahoru. Podlamují se pode mnou kolena.

Není to nějaký trik?

Zpět v letadle dopadám na své sedadlo.

Za několik minut se zvedáme ze země.

Letíme na Bělehrad.

Kapitola 2

Na Bělehrad

Tivat–Bělehrad, 14. srpna 1984

Naše letadlo se blížilo k Bělehradu, hlavnímu městu Jugoslávie. Pár minut na přemýšlení. Proč jsem tohle vlastně dělal?

Narodil jsem se v komunistickém Československu v roce 1961, ve stejném roce, kdy byla postavena Berlínská zeď.

V roce 1983 mně bylo dvacet dva let a měl jsem všeho dost. Musel jsem pryč, nebo bych se z toho snad zbláznil. Chtěl jsem vidět svět. Rozhodl jsem se tedy zmizet z Československa. Ale jak?

Projít dráty „železné opony“?

Každý, kdo chtěl proniknout tehdejšími hranicemi, by se napřed musel proplížit několikakilometrovým pásmem plným informátorů, překonat dráty a riskovat, že ho při tom pohraničníci chytnou nebo že ho zakousnou jejich útočící psi. Projít se podařilo jen málokomu. Někteří při tom přišli o život. Kdo byl chycen, zpravidla pak putoval do vězení.

Navíc jsem nechtěl pohraničníkům přidělávat práci.

Jaké jiné možnosti jsem ale měl?

Vzít československý pas a odcestovat do nějaké západní země? Ne, to bylo pro průměrného občana ČSSR velmi složité. Tehdejší československý cestovní pas sice hrdě prohlašoval, že byl „platný pro všechny země světa“, ale bez zvláštního povolení jste ve skutečnosti mohli cestovat jen do zemí „socialistického tábora“.

Pak jsem zaslechl, že mnoho lidí z Československa utíkalo přes Jugoslávii. Jugoslávie byla sice také komunistická země, ale neutrální. Můj úkol byl dostat se do Jugoslávie, zajít na rakouský konzulát v Bělehradě a získat rakouské vízum. A pak odcestovat do Rakouska. Pro začátek.

Kapitola 3

Nemluv německy

Bělehrad, 14. srpna 1984

Konečně jsme přistáli v Bělehradu. Několik minut autobusem, a byl jsem v centru města. Když jsem vystoupil, byla již tma.

Pár minut jsem stál na chodníku a obdivoval Bělehrad. Chyba. Do mysli se mi začaly vkrádat pochybnosti. „Nikoho tady neznáš, co budeš dělat? A co s tebou bude?“

„Dost!“ zařval jsem sám na sebe. „Soustřeď se! Máš plán.“

Lidé se mi začali na chodníku zeširoka vyhýbat. Další blázen, který vyřvává na veřejnosti.

Ztišil jsem se a pokračoval v sebemluvě.

„Záleží jen na jednom. Dostaň se do Rakouska. Pocity, lítost a strach musí pryč. Drž se plánu!“

Pokud můžeme naprogramovat stroje, pak asi lze naprogramovat i lidi. Asi jsem to zrovna udělal u sebe.

Vykročil jsem. Nic jiného než účel už neexistovalo. Neexistoval čas a ani emoce.

Emoce mě sice tížit přestaly, ale to se nedalo říct o zavazadlech. Rychle jsem pochopil jedno ze základních pravidel úspěšného cestovatele. Cestuj nalehko.

Dobrá tedy. Zastavil jsem u nejbližšího kontejneru na odpadky a otevřel svůj kufr a batoh.

„Potřebuji tři obleky? K čemu vlastně? Jeden k pohovoru s úředníkem v Rakousku.“ Dva letěly do kontejneru.

„Čtyři košile do obleku?“ Tři skončily v kontejneru.

„Tři páry bot?“ Dva do kontejneru.

„Ručník, mýdlo, deodorant, pěna na holení a žiletky? Ano, musíš vypadat jako slušný člověk.“

A tak jsem pokračoval, až byla zavazadla lehoučká. Byl jsem na cestě stát se úspěšným cestovatelem. Byl jsem ale také na cestě stát se uprchlíkem.

* * *

Mým dalším úkolem bylo najít v Bělehradu nějaký nocleh. Všechny mé peníze dělaly bratru tři sta amerických dolarů. Na drahý hotel to nebylo, a jak jsem brzy zjistil, nemohl jsem si dovolit ani ty levné. V nejlevnějším chtěli za nocleh přes třicet dolarů.

Jak jsem se poptával po hotelech, všiml jsem si postávajících prostitutek. Některé byly krásné. Že bych přenocoval u jedné z nich? To asi těžko, že. Tyhle holky šly po výdělku. A i kdyby… A i kdybych jednu vzal, pak by to stejně bylo dražší než hotel.

Ne, ne, začínalo to vypadat na noc v nějakém bělehradském parku. Naštěstí bylo teplo. Bylo to ale bezpečné? Byly útoky či okrádání problém v nočním Bělehradu? Těžko říct, ale i kdyby ne, mohl jsem mít další problém. Pokud bych se natáhl někde na lavičce v parku, mohlo mě čekat nepříjemné probuzení jugoslávskou policií. Co pak? Pravda, technicky jsem byl jen turista z Československa s platným pasem, ale člověk nikdy neví.

Ne, musel jsem najít jiné místo na spaní. Dnes by to bylo mnohem jednodušší – stačilo by otevřít chytrý telefon nebo notebook a vygooglovat levný nocleh, třeba Air BnB. A zavolat si Uber nebo Bolt, aby mě tam dovezl. Jenže v roce 1984 nic takového nebylo.

Táhlo na jedenáct v noci a všechny turistické kanceláře měly zavřeno. Takže noc bez spánku.

V malé boční ulici jsem pak zahlédl skupinu starých mužů, kteří seděli na židlích před barem a o něčem se živě bavili.

„Promiňte, pánové,“ oslovil jsem jednoho z nich v němčině. „Jsem turista z…“

Jejich konverzace zmrzla a já jsem pocítil jejich nepřátelské pohledy. Němčina a Němci nebyli v Bělehradě příliš populární. Tito staří pánové si pamatovali, že během druhé světové války Němci zmasakrovali jejich město. Někteří z nich si to asi i zažili.

„Omlouvám se, že mluvím německy,“ dodal jsem rychle. „Bohužel srbsky moc neumím.“

Jejich pohledy se z nepřátelských změnily na zvědavé.

„Und was?“ zeptal se jeden z nich německy.

„Jsem z Československa. Čechoslovačka a…“ řekl jsem.

Nenechali mě dokončit.

„Tak si k nám přisedni,“ řekl onen muž německy se širokým úsměvem. „A napijme se na Československo!“ Ostatní se teď také usmívali.

Tak jsem zjistil, že Češi v Srbsku populární byli. Tedy alespoň více než Němci.

Během první světové války mnozí Češi odmítali bojovat proti Srbům, protože je považovali za bratrský národ. Během druhé světové války pak Češi a Srbové sdíleli podobný osud. Srbové mají dlouhou paměť a čeština a srbština jsou navíc podobné jazyky.

Trochu jsme tedy popili a popovídali si o historii našich národů. Míchanou němčinou, srbštinou a češtinou.

Pak se jiný stařík zeptal: „Dobrá, mladý muži, jsi v nějakém průšvihu? Můžeme ti nějak pomoct?“

„To ne, pane,“ řekl jsem. „Jen musím v Bělehradu najít nějaký levný nocleh.“

„To nebude problém,“ mávl muž rukou. „Zeptám se majitele baru,“ řekl a odešel. Za chvíli se vrátil s dobrou novinou.

„Tak poslouchej,“ řekl. „V Bělehradu je pár nocleháren pro mladé a mají dobré ceny. Majitel baru zavolal synovi a on tě tam vezme. Bude tu za půl hodiny. Zatím si dej na nás ještě jeden šláftruňk.“

Nemohl jsem těm staříkům dost poděkovat.

Přesně za třicet minut přijel syn majitele baru s přítelkyní. Oba byli v mém věku. Představili jsme se a příjemný pár mě dovezl do jedné z ubytoven v předměstí Bělehradu. Ano, tři dolary za nocleh jsem si již dovolit mohl. Sice jsem sdílel pokoj s dalšími dvěma turisty, ale postel byla měkká a pokoj měl koupelnu s horkou sprchou. Jaký větší luxus člověk potřebuje?

Kapitola 4

Správná barva pasu

Bělehrad, 15. srpna 1984

Probudil jsem se do prosluněného jitra.

Kde to jsem? Aha, někde v předměstí Bělehradu.

Oholil jsem se a osprchoval. A hurá na rakouský konzulát v centru Bělehradu.

Nezapomenout pas. Ten zelený. Proč by ale mělo záležet na barvě pasu? Protože v osmdesátých letech komunistické úřady v ČSSR dobře věděly, že nejeden československý občan jel do Jugoslávie jen proto, aby emigroval na Západ.

Kdokoliv chtěl tehdy z Československa cestovat do Jugoslávie, musel napřed odevzdat svůj „zelený pas“, platný pro všechny země světa. Výměnou získal „šedivý pas“, který byl platný jen pro území Jugoslávie. Pěkně z ruky do ruky a pak hodně štěstí se s ním zkusit dostat z Jugoslávie na Západ.

Komunisti měli svůj smysl pro humor.

Dobrá, soudruzi, když si tak rádi hrajete, pak si zahraju také. Dva roky před plánovanou cestou do Jugoslávie jsem naoko ztratil svůj zelený pas a nechal si vystavit nový. Měl jsem pak ve skutečnosti dva zelené pasy. Když jsem si na Správě pasů a víz SNB požádal o šedivý pas do Jugoslávie, odevzdal jsem jim nový zelený pas a výměnou dostal pas šedivý.

Starý „ztracený“ zelený pas mi tedy zbyl. Při cestě do Jugoslávie jsem se na letišti v Ruzyni prokázal novým šedivým pasem a ten starý zelený jsem propašoval. Nebylo to úplně bez rizika. Orgány SNB cestující do Jugoslávie občas prohledávaly, a pokud by u mě ten zelený pas našly, pak bych zřejmě místo do Jugoslávie cestoval za mříže.

A tak jsem teď v Bělehradu měl pasy dvou barev. Byl čas vytáhnout zelený pas. Ten platný pro všechny země světa.

* * *

Konečně jsem našel budovu rakouského konzulátu v Bělehradu. Dveře byly zamčené a na dveřích visela cedule: „Vzhledem k národnímu svátku Nanebevzetí Panny Marie je dnes rakouský konzulát uzavřen. Bude opět otevřen zítra dne 16. srpna 1984 v 9:00.“

Takže další noc na ubytovně.

Kapitola 5

V Bělehradu mně došly prachy

Bělehrad, 16. srpna 1984

Ráno v osm hodin už u rakouského konzulátu stála dlouhá fronta. Většinou postarší muži. Někteří drželi jugoslávské pasy, jiní albánské.

Měl jsem hodinu si něco připravit v němčině. Němčinu jsem měl vždy rád. V Praze jsem se tento jazyk učil dlouhá léta, ale i tak má němčina rozhodně skvělá nebyla. Teď jsem musel Rakušany přesvědčit, aby mně dali vízum.

Pokud by se to nepodařilo, musel bych překročit jugoslávsko-rakouské hranice nelegálně. A to by nebyla žádná hračka. Jugoslávští pohraničníci by mě mohli považovat za pašeráka drog a mohli by mě zadržet, ne-li po mně střílet.

Dveře konzulátu se otevřely v devět hodin a ven vylezl naštvaně vyhlížející muž středního věku. Jeho těsná modrá košile prozrazovala pořádný pivní pupek. Nějak mě to uklidnilo. Možná proto, že mi připomínal otce.

Muž procházel podél fronty a každého se na něco vyptával. Mnozí pak frontu opustili. Konečně se dostal ke mně.

„Co chcete?“ zavrčel na mě.

„Dobrý den, pane,“ řekl jsem v němčině. „Jmenuji se Katzl, jsem československý občan a rád bych požádal o rakouské tranzitní vízum.“

Tvář nevlídného úředníka se rozjasnila.

„V pořádku,“ řekl. „Běžte prosím rovnou dovnitř k přepážce a tam si vyplňte žádost. Nemělo by to dlouho trvat,“ sdělil mi a ukázal na dveře.

Dobrá, šel jsem dovnitř, i když mi bylo líto těch, kteří zůstali trčet venku. U přepážky jsem zopakoval totéž a úřednice mi podala formulář o několika stránkách.

Žádost o tranzitní rakouské vízum. Hmm.

Pod kolonkou Účel návštěvy jsem napsal „Návrat z dovolené v Jugoslávii do ČSSR a návštěva příbuzných ve Vídni během cesty.“

Nebyla to úplně pravda, ale pokud bych tam napsal „Přeji si zůstat v Rakousku“, pak bych nejspíše uslyšel: „Je nám líto, pane, dejte si odchod.“

Pod kolonkou Příbuzní v Rakousku jsem napsal svého prastrýce. Sice již nežil, ale za svého života byl vysokým rakouským hodnostářem a držitelem mnohých rakouských a německých vyznamenání. To by mohlo udělat dojem. Stejně jako jeho akademické tituly. Rakušané jsou stejní snobi jako Češi.

Za deset minut jsem měl rakouské vízum.

Paní u přepážky jsem ze srdce poděkoval. Měl jsem se k odchodu, když se ke stejné přepážce přiřítil mladý Rakušan. Vypadal, jako by zrovna přijel ze srazu hippies. Hrdě před úřednicí prohlásil: „Zdravím. Jedu zrovna z Řecka, no, a v Bělehradu mně došly prachy.“

Úřednice nechala mladého hipíka podepsat nějaký formulář a podala mu balík peněz.

A pak že na úřadech není legrace.

* * *

Rakouské vízum v pase by bylo. Co dál? Inu, dostat se do Rakouska, a to co nejrychleji.

Takže letadlo? Bělehrad–Vídeň? Zašel jsem do pobočky Yugoslav Airlines. Letenka do Vídně stála skoro pět set amerických dolarů. Stejně jsem pořídil – nebo spíše nepořídil – u německé Lufthansy a u rakouských Austrian Airlines. V roce 1984 někdy stály lety z jednoho evropského města do druhého skoro jako lety z Evropy do Ameriky.

Co třeba vlak? Ano, Jugoslávské železnice mně nabídly Bělehrad–Vídeň za dvacet pět dolarů. Cesta vlakem bude sice trvat osmnáct hodin a budu si muset počkat další den, ale beru.

Takže zítra.

Kapitola 6

Nechoď na červenou

Bělehrad, 17. srpna 1984

Vyspal jsem se do růžova. V ubytovně mě hezky požádali, abych odešel před sedmou hodinou ranní. To bylo běžné u mnoha nocleháren pro mladé v celé Evropě.

Pokud bych byl turista, pak by Bělehrad stál za návštěvu. Je to jedno z nejstarších měst v Evropě a jedno z těch nejzajímavějších, která jsem kdy viděl.

Město přežilo stovky válek a několikrát bylo do základů vypáleno. Občané Bělehradu se bránili náporu islámských armád Osmanské říše po celá staletí a na nezávislost dosáhli až v devatenáctém století.

Bohužel i dvacáté století přineslo lidem v Bělehradu strašná utrpení. Na počátku první světové války v roce 1914 město odstřelovalo rakousko-uherské dělostřelectvo a během druhé světové války Bělehrad bombardovala německá Luftwaffe.

Onoho krásného srpnového dne jsem nemohl tušit, že strasti Bělehradu nebyly zdaleka u konce. O sedm let později se Jugoslávie rozpadla a začala vražedná válka mezi jejími národy. V roce 1999 na Bělehrad opět padaly bomby. Tentokrát z letounů NATO.

* * *

Prvním úkolem dne bylo najít bělehradské hlavní nádraží a nástupiště, ze kterého mně má odjíždět vlak na Vídeň v 18:00.

Bylo jenom 8:00, a tak jsem měl v Bělehradu deset hodin. Alespoň si město trochu prohlédnu.

Svá zavazadla jsem dal do úschovny na nádraží a vydal se do města.

Za několik minut jsem již byl na ulici Prince Michaela, možná jedné z nejstarších a nejrušnějších tříd Evropy.

Po ulici postávaly stovky mladých lidí a mnozí z nich seděli na chodnících s transparenty. Něco viselo ve vzduchu. Poslední věc, kterou jsem potřeboval, bylo se dostat do studentské demonstrace, a tak jsem raději šel dál. V Bělehradu byla i spousta jiných věcí, které stály za to vidět. Asi se podívám na kostel svatého Marka.

Kostel svatého Marka je slavný kostel srbské pravoslavné církve a místem odpočinku srbského krále Dušana ze čtrnáctého století.

„Stop!“ za mnou zničehonic zahřměl mužský hlas.

Zastavil jsem se, otočil se a ztuhl.

Přede mnou stál vysoký policista a ukazoval na mě.

„Co se děje?“ zeptal jsem se a ani jsem si neuvědomil, že na něj mluvím česky.

„Pasoš,“ řekl policista přísně.

Podal jsem mu svůj pas.

Policista pas studoval několik sekund.

„Hmm, Miroslav. Čechoslovačka,“ řekl.

Přikývl jsem.

Policista ukázal na semafor.

„Aha, pardon,“ řekl jsem. „To jsem šel na červenou?“

„Praha?“

„Ano,“ odpověděl jsem. „Znáte Prahu?“

„Ano,“ řekl v němčině. „Krásné a staré město. Ale kampak ten spěch mladý muži?“

„Chci vidět kostel svatého Marka,“ vysvětlil jsem.

„To je dobře,“ řekl. „Zajímá vás historie?“ zeptal se a na tváři se mu objevil náznak úsměvu.

„Ano, je to můj koníček,“ řekl jsem po pravdě.

Dalších deset minut jsme se bavili o historii.

Najednou se policista podíval na hodinky.

„Dobrá, Miroslave,“ řekl a podal mi můj pas zpět. „Ale pozor na auta. V Bělehradu jezdí lidi jak blázni.“

„Chvala,“ poděkoval jsem tomu dobrému policistovi.

* * *

Čas letěl. Bělehrad mi zabral celé dopoledne. Na několik hodin jsem zapomněl na všechny strasti světa. Jenže i zábava vás může unavit. Zvláště když máte plný žaludek. Oběd v centru mně sice přišel na plné tři dolary, tedy stejný obnos jako noc na ubytovně, ale vyhozené peníze to nebyly.

Najednou už byly dvě hodiny odpoledne a čas si někde odpočinout. Poblíž nádraží jsem našel příjemnou kavárnu se stolky venku. Pomalu jsem srkal víno a na sluníčku se mi zavíraly oči. Výborně, na chvíli si zdřímnu.

To se ale nestalo. Místo toho jsem si další tři hodiny povídal s mladou ženou. Dodnes nevím, jak ta konverzace vůbec začala.

Zora byla studentka z města Kikinda v severovýchodním Srbsku. Bylo jí dvacet dva let a v Bělehradu studovala na právnické fakultě.

Mluvili jsme spolu tři hodiny německo-česko-srbsky. Vyprávěl jsem jí svůj příběh a svěřil se jí se svým plánem emigrace.

Zora mě překvapila. „Mirku,“ řekla, „chtěl jsi doma studovat právo. Proč nezůstaneš tady v Bělehradu? Tady bys mohl. Naše fakulta je hned za rohem.“

„Ale já přece neumím srbsky,“ namítl jsem.

„To by ses rychle naučil,“ mě ujistila Zora.

„Zoro, ale byl bych tady jako nelegální přistěhovalec. A brzy by mně došly peníze.“

„Ne, byl bys úplně v pořádku,“ prohlásila Zora. „Moje rodina by se ti postarala o papíry a našla by ti nějakou práci. Mohl bys bydlet u nás na kolejích. To bych ti zařídila.“

To bylo lákavé, hodně lákavé. Musel jsem myslet, a to hodně rychle. V Bělehradu se mi moc líbilo, ale Jugoslávie byla pořád komunistická země. Pokud by se zdejší vláda někdy rozhodla k tvrdým opatřením, mohl bych se jako uprchlík z jiné komunistické země ocitnout v nepříjemnostech.

„Zoro, jsi hodná, ale já už mám plán a jízdenku na vlak,“ řekl jsem. „Ale co takhle,“ rychle jsem dodal, „napřed si vyřídím v Rakousku papíry a pak tě navštívím tady v Bělehradu. Nebo se za mnou můžeš přijet podívat do Vídně.“

„To by bylo hezké,“ řekla Zora smutně a dala mi své telefonní číslo a adresu.

Čas pokročil. Už bylo 17:00. Musím se zvedat.

Sbohem Zoro a sbohem Bělehrade!

Zoru a Bělehrad jsem již nikdy neviděl.

* * *

Vlak na Vídeň čekal. Seděl jsem ve volném kupé, když dovnitř vstoupila známá postavička.

„Hej,“ smál se hipík z konzulátu. „Tys byl včera taky na rakouským konzulátě, ne?“ řekl v podivné vídeňské němčině, které jsem sotva rozuměl. „Malej svět.“

„To ano.“

O pár minut později jsem se dozvěděl, že chlapík se jmenoval Werner a bydlel ve Vídni. Neměl ani peníze a ani práci. Ale to nebyl problém, i tak procestoval celou Evropu.

Tentokráte se vracel z Řecka, které miloval. Jediný problém byl, že nebyl zvyklý na řecké jídlo a celou cestu trpěl větry.

Werner byl dost upovídaný. Rozuměl jsem stěží tak polovině z toho, co mi vyprávěl.

Přestože jsem jako dítě s rodiči a bratrem strávil každý rok měsíc ve východním Německu a v Praze jsem se německy snažil učit, nic z toho mě nepřipravilo na šok z vídeňské němčiny. To nebyl jen jiný přízvuk, to byl snad jiný jazyk.

„No tak, Wernere,“ několikrát jsem ho prosil. „Má němčina je slabá. Nemůžeš trochu zpomalit? Nebo tam dát Hochdeutsch?“ Hochdeutsch je spisovná němčina.

Chudák Werner, to bylo jako chtít po londýnském taxikáři, aby začal mluvit jako princ Charles.

„Jó, rozumím,“ řekl Werner. „Hochdeutsch jsme brali ve škole, ale víš, jak to je.“

Zkusil tak mluvit pár minut, ale pak šup zpátky do vídeňštiny. Brzy jsem to vzdal.

„Poslyš,“ řekl jsem. „Nebude vadit, když se tě na něco zeptám?“

„Jasně, na cokoliv,“ děl Werner. „Tys nikdy ve Vídni nebyl?“

„Ne, cestovat z ČSSR na Západ není snadné.“

„No jó,“ Werner na to. „Možná jste se od nás neměli v roce 1918 trhat a třeba by bylo všechno jinak.“

„Pánbůh ví, jak by to bylo,“ řekl jsem. „Ale jak to, že nemáš práci a peníze a můžeš si takhle cestovat?“

„Haha,“ smál se Werner, „tak to je úplně jednoduchý. Jdeš na vysokou a oni ti platí za to, že jsi student. Anebo vlastně nemusíš dělat vůbec nic a dostávat od státu peníze. No, Rakousko v tomhle není špatný, ale slyšel jsem, že je to ještě lepší ve skandinávských zemích.“

Dělal si ze mě legraci? Pokud ne, tak tohle bylo něco. V komunistických zemích člověk ze zákona pracovat musel. V tehdejším občanském průkazu muselo být razítko zaměstnavatele. Pokud by tam nebylo a zastavila by vás zrovna hlídka Veřejné bezpečnosti – jak se tehdy jmenovala policie – pak mohl být malér. Trestní zákon ČSSR hrozil až třemi lety vězení za „příživnictví“.

Komunistické vlády se chlubily, že v socialistickém zřízení měl občan na práci právo a že, na rozdíl od kapitalistických zemí, jsme měli nulovou nezaměstnanost. Technicky to byla pravda. Jak to ale bylo možné? Celkem jednoduše – umělou zaměstnaností. Všechny podniky vlastnil a řídil víceméně stát a mnoho z nich mělo více zaměstnanců, než ve skutečnosti potřebovaly. Často jste se v práci nepředřeli. Mohli jste se snažit, jak jste chtěli, a stejně vám to nebylo moc platné. Takřka všichni byli placeni skoro stejně mizerně. Asi měl pravdu tehdejší vtip: „My předstíráme, že pracujeme, a oni předstírají, že nás za to platí.“

To byl extrém.

Jenže zdraví a mladí lidé, kteří v Rakousku nedělají nic a dostávají za to od státu dlouhá léta peníze? To byl druhý extrém.

Evropo, Evropo, co se to s tebou stalo?

Kapitola 7

Sbohem Jugoslávie

Maribor, 18. srpna 1984

Brzy ráno jsme dorazili do hraničního města Maribor a vlak zastavil. Jugoslávské uniformy zběžně zkontrolovaly můj pas. Vše bylo v pořádku.

Vlak se pohnul. Směr jugoslávsko-rakouská hranice.

Část II:
Rakousko

Kapitola 1

Pošlou mě zpátky?

Štýrsko, směr Vídeň, 18. srpna 1984

Když se rozednívalo, vlak opět zastavil.

Železniční stanice Spielfeld-Strass se topila v mlze, ale i tak jsem na nástupišti spatřil obrysy několika drsných mužů v šedivých uniformách s ještě drsnějšími psy. Připadal jsem si jako v nějakém válečném filmu.

„To nic,“ Werner mě uklidnil. „Jdou jen po drogách. To bude dobrý.“

Měl pravdu. Uniformy se jen letmo podívaly na můj pas a vízum, jejich pejsci si mě roztomile očichali a tím to zhaslo. Asi jsem neodpovídal profilu balkánského pašeráka drog.

Vlak se pohnul vpřed. Byli jsme v „zemi hor a řek“, jak praví novodobá rakouská hymna.

* * *

Vlak projížděl Štýrskem a krásnější projížďku vlakem byste jen těžko našli. Za oknem se míhaly vinice a hrady, jaké jen tak neuvidíte, ale já jsem všechnu tu krásu příliš nevnímal. Čekala mě Vídeň a já jsem vůbec netušil, co tam budu dělat. Moje vízum bylo jen na dva týdny. Co pak? Pak mě Rakušané vykopnou jinam? Nebo mě rovnou pošlou zpátky do ČSSR?

Možná bych se měl pokusit jít do nějaké zámořské země? Nebyl bych žádnou výjimkou – Češi a Slováci běžně emigrovali do Ameriky, Austrálie, Kanady a do Jižní Afriky dávno přede mnou.

Jenže jak? Dostat se na nějakou loď? Bez víz asi těžko. Navíc Rakousko nemělo moře, a abych se dostal do nějakého mořského přístavu, musel bych projít další zemí. Dobrá, zůstanu ve Vídni nějakou dobu a pokusím se získat co nejvíce informací.

Dobrý zdroj informací seděl rovnou vedle mě. Werner.

„Wernere, mám na tebe dotaz,“ začal jsem.

„Sem s ním,“ odvětil Werner.

„No, víš, napadlo mě, že bych zůstal v Rakousku…“

„Tak to je skvělý!“ zvolal Werner.

„Jó, dík, ale myslíš, že by mě rakouské úřady mohly poslat zpátky do Československa?“

„Tak to určitě né, člověče,“ řekl Werner. „Né, v Rakousku máme tisíce uprchlíků z komunistických zemí a já nevím ani o jednom, kterého by kdy poslali zpátky.“

Werner pak chvíli přemýšlel. „Ty, Miroslave, a máš vůbec ve Vídni kde bydlet?“ zeptal se.

„To ne, ale něco najdu,“ odpověděl jsem.

„Hele, klidně můžeš zůstat v mém bytě,“ řekl Werner. „Jak dlouho budeš potřebovat.“

Výborně. Jenže nebyl v tom nějaký háček? Nebyl Werner homosexuál? Nejspíš ne. A i kdyby byl, tak co? Jistě bych mu vysvětlil, že to není pro mě.

„Dík!“ řekl jsem. „To se moc hodí.“

„To není problém,“ Werner pokýval hlavou. „Pomůžu ti s papírama a trochu tě seznámím s Vídní.“

Vida, nový kamarád v nové zemi.

Kapitola 2

Co ty na to, fešáku?

Vídeň, 18. srpna 1984

Když náš vlak dorazil do vídeňské železniční stanice Westbahnhof, bylo deset hodin ráno.

Přímo z Prahy do Vídně by to bylo jen několik hodin vlakem. Jenže abych se dostal z Prahy do Vídně, musel jsem to vzít oklikou přes Jugoslávii a urazit tak desetkrát delší vzdálenost. Zní to jako pitomost, ale „železná opona“, která tehdy oddělovala Prahu od Vídně, byla pitomost ještě větší.

Jak ale tehdy komunistická vláda Československa vlastním lidem vysvětlila, že na hranicích postavila koridor, který zabraňoval československým občanům ve volném cestování?

Národní bezpečnost, jak jinak, že. Ono magické slovo, které vždy vše v každém státě světa vysvětlí. Nějaké otázky?

Raději ne, jinak by vám národní bezpečnost mohli přijít „vysvětlit“ soudruzi ze Státní bezpečnosti.

„Vzbuď se,“ třásl mi Werner ramenem. „Jsme tady.“

To jsem spal?

* * *

Vídeň vypadala navlas jako Praha, snad jen trochu uklizenější. Tramvaj nás dovezla na Gumpendorfer Strasse. Po kratší chůzi jsme vstoupili do pětipodlažní budovy z devatenáctého století, která zoufale potřebovala opravy. Připadal jsem si jako v tehdejší Praze někde na Smíchově.

Prošli jsme zanedbaným nádvořím ve vnitrobloku a po kamenném schodišti bez výtahu vylezli do pátého patra. Na konci chodby Werner odemkl dveře.

„Není to nic moc, ale přespat se tu dá,“ pokrčil rameny.

Vstoupili jsme do prázdného předpokoje. Dobrá, alespoň tu má dřez a tekoucí vodu. Sice jen studenou, ale to stačí. Vpravo byla ještě jedna místnost vybavená gaučem, postelí a stolem. Všude byly hromady knih a stěny zdobily plakáty s reprodukcemi obrazů. Francouzští malíři Paul Gauguin a Henri Rousseau.

„Super,“ okomentoval jsem to.

„No jó,“ řekl Werner, „jenže nemám uvnitř záchod a ani koupelnu. Platím tu jen čtyři sta šilinků měsíčně a vykoupat se chodím nedaleko k sestře.“

Čtyři sta šilinků bylo tehdy asi dvacet amerických dolarů, takže to byl opravdu symbolický nájem. To vysvětlovalo zubožený stav budovy. Ty byty byly pro sociálně slabé obyvatele.

„To nevadí,“ usmál jsem se. Nutně jsem ale musel na záchod. „Kde tu máš nejbližší WC?“

„Záchod je na chodbě a je pro všechny z patra. Ukážu ti cestu,“ řekl Werner a vyšel na chodbu.

„Ksakru, zas tam někdo je,“ konstatoval na chodbě před záchodem. „Tak si holt chvíli počkáš.“

Za několik minut se dveře záchodu otevřely a ven se vypotácel starší muž v pyžamu. Něco mumlal a já mu rozuměl jen, „… není tam bezpečno.“ Situaci vyhodnotil trefně, vskutku to nebyl pěkný zážitek. Asi následek vídeňské kuchyně.

Když jsem se vrátil do bytu, překvapilo mě, jak byl tichý. A to i přesto, že ona bytová budova stála na rušné třídě. Stavitelé evropských měst konce devatenáctého a počátku dvacátého století měli dobrý systém – stavěli bytové domy s vnitrobloky. Kuchyně a obývací pokoj zpravidla ústily na rušnou ulici a ložnice pak do klidného vnitrobloku. Určitě tehdy uměli stavět. Pokud zrovna nezapomněli v bytech na koupelnu a záchod. Na což ovšem zapomínali dost často.

Blížilo se k poledni a na mě dolehla únava. Werner již pochrupoval na své posteli. Dobrý nápad. Hodil jsem se na pohovku a během pár vteřin jsem odpadnul. Ve snech mi nad hlavou hřměla přistávající letadla.

Když jsem se vzbudil, bylo již šest večer.

„Co se podívat do Vídně?“ navrhl Werner.

„Proč ne?“ řekl jsem. Na cokoliv jiného už stejně bylo pozdě.

* * *

Gumpendorfer Strasse je v centru Vídně. Za pár minut chůze se dostanete na Mariahilfer Strasse, na jednu z největších vídeňských tříd proslulou nákupy. Nakupování však mou mysl nezaměstnávalo. Potřeboval jsem si zapamatovat rozložení města. Několik hodin předtím jsem si na nádraží koupil mapu Vídně. V několika dalších dnech se ta mapa stala mým dobrým společníkem. Jenže ten večer jsem ji zapomněl ve Wernerově bytě.

Prošli jsme Mariahilfer Strasse, nacpanou lidmi a auty, šli dál a pak jsme najednou stáli před císařským palácem Hofburg.

Vídeň. Po celá staletí sídlo habsburských králů a císařů. Jednu dobu habsburská dynastie vládla půlce Evropy a půlce světa, včetně severní a jižní Ameriky.

Říše povstávají a padají, ale Habsburkové po sobě zanechali spoustu architektury a umění. Ve Vídni bylo co vidět. Kdyby na to měl člověk myšlenky.

* * *

Již se stmívalo a já nic posledních třicet hodin nejedl. Můj žaludek hlasitě protestoval.

Werner to uslyšel a navrhl: „Nedáme něco k jídlu?“

Zastavili jsme se v malé restauraci. Objednal jsem si vídeňský řízek, nakonec jsem byl ve Vídni. Výborný, za sto šilinků, což tehdy bylo asi pět amerických dolarů. Asi rozumná cena pro Rakušany, ale ne pro mě.

„Nepodíváme se trochu na noční život ve Vídni?“ zeptal se Werner poté, co jsme vyšli ven s plnými žaludky.

„Tak to si už nemůžu dovolit,“ řekl jsem.

„Neboj, jen dáme někde pivo,“ ujistil mě Werner. „Na mě.“

Zapadli jsme do útulné hospůdky v centru Vídně. Dal jsem si pár Gösserů. Tohle rakouské pivo mi chutnalo.

Werner to zaplatil. Abych se mu nějak odvděčil, půjčil jsem si tužku a papír a načrtl jeho hrubý portrét.

„Člověče,“ překvapeně mi děkoval, „ty jsi umělec! Ve Vídni se tím můžeš v pohodě živit. Měl bys tady jít na Akademii výtvarných umění.“

Znal jsem Wernera sice jen krátce, ale už jsem věděl, že rád přehání.

Majitel hospody Wernera znal a přisedl si k nám. Hospodského němčina byla ještě příšernější než ta Wernerova, a tak jsem mu nerozuměl ani slovo. Začala se mi točit hlava. Z piva? Z vídeňštiny?

Byla skoro půlnoc a měl jsem dost.

„Ty Wernere, jsem utahanej,“ řekl jsem. „Asi si půjdu do bytu lehnout. Nevadí?“