Tajomstvá nesmrteľného Nicholasa Flamela 1: Alchymista

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať m ô žete na
www.cooboo.sk

www.albatrosmedia.sk

Michael Scott

Tajomstvá nesmrteľného Nicholasa Flamela 1:
Alchymista – e - kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Venujem Claudette, samozrejme.

Iamque opus exegi.

Som legenda.

Smrť nemá nado mnou nijakú moc a nijaká choroba nezasiahne moje telo. Keď na mňa pozriete, nepodarí sa vám odhadnúť môj vek, a predsa som sa narodil roku Pána 1330, pred vyše šesťsto sedemdesiatimi rokmi.

V živote som býval všeličím: fyzikom i kuchárom, kníhkupcom i vojakom, učiteľom jazykov i chemikom a tiež mužom zákona i zlodejom.

Ale ešte pred tým všetkým som bol alchymistom. Bol som sám Alchymista.

Uznávali ma ako najväčšieho alchymistu všetkých čias, ktorého vyhľadávali králi, princovia, cisári, ba dokonca i pápež. Dokázal som premeniť obyčajný kov na zlato a bezcenné kamene na vzácne drahokamy. Ba čo viac, objavil som tajomstvo večného života, ukryté v knihe prastarých kúziel.

Moju ženu Perenelle však teraz uniesli a knihu mi ukradli. Bez tej knihy začneme so ženou starnúť. A kým mesiac vstúpi do splnu, budeme postupne chradnúť a napokon zhynieme. A ak my zomrieme, potom zlo, s ktorým sme tak dlho zápasili, bude sláviť víťazstvo. Zem opäť ovládnu Staršie rasy a vymažú ľudské pokolenie z jej povrchu.

No ja sa nevzdám bez boja.

Lebo ja som nesmrteľný Nicholas Flamel.

Z Denníka Nicholasa Flamela, Alchymistu

Zapísané dňa 31. mája v San Franciscu,

mojom adoptívnom meste

ŠTVRTOK
31. mája

Prvá kapitola

„Počúvaj, vieš mi vysvetliť, z akých dôvodov sa niekto rozhodne obliecť si v San Franciscu uprostred leta teplý kabát?“ spýtala sa Sophie Newmanová a zatlačila si do ucha bezdrôtové slúchadlo k mobilu.

Z druhej strany kontinentu sa jej módou posadnutá kamarátka Elle zaujímala: „Čo sú to za kabáty?“

Sophie si poutierala ruky do handričky, ktorú mala zastrčenú za zásterou, presunula sa spoza pokladnice prázdnej kaviarne bližšie k oknu a sledovala, ako z auta na opačnej strane ulice vystupujú zvláštni muži. „Hrubé vlnené čierne kabáty. A majú na sebe aj čierne rukavice a klobúky. A slnečné okuliare.“ Pritisla tvár ku sklu. „A to je aj na toto mesto až príliš čudné.“

„Nie sú z pohrebnej služby?“ nadhodila Elle, ktorej v mobile trochu preskakoval hlas. V pozadí Sophie počula zavýjať hlasnú pochmúrnu hudbu – pravdepodobne Lacrimosu alebo Amorphis. Elle sa ešte stále nepodarilo vyrásť z lásky ku gotickému rocku.

„Možno,“ povedala Sophie nepresvedčivo. Práve klebetila s kamarátkou cez telefón, keď si zrazu všimla to nezvyčajné auto. Bolo dlhé a elegantné a vyzeralo ako vystrihnuté zo starého čiernobieleho filmu. Keď prechádzalo okolo výkladu kaviarne, od čiernych skiel jeho okien sa odrazilo slnečné svetlo a na chvíľu zalialo vnútro kaviarne teplými zlatistými lúčmi, ktoré Sophie takmer oslepili. Pred očami sa jej roztancovali čierne bodky, a kým sa ich snažila zbaviť žmurkaním, stihla si všimnúť, že na úpätí kopca sa auto obrátilo a pomaly sa vracia. Bez akéhokoľvek signálu odrazu zaparkovalo priamo pred malým kníhkupectvom na druhej strane ulice.

„Možno sú to mafiáni,“ poznamenala Elle dramaticky. „Môj oco pozná jedného chlapíka, čo k nim patrí. Ale ten jazdí na Toyote Prius,“ dodala.

„Toto rozhodne nie je toyota,“ vyhlásila Sophie, pozorujúc auto a dvoch mohutných mužov, ktorí pri ňom stáli zabalení do teplých kabátov, rukavíc a klobúkov, oči skryté za priveľkými tmavými sklami okuliarov.

„Možno im je len zima,“ navrhla Elle. „Neochladilo sa tam u vás v San Franciscu?“

Sophie Newmanová vrhla pohľad na hodiny s teplomerom, ktoré viseli na stene za pokladnicou. „Momentálne je tu štvrť na tri a… vyše dvadsaťsedem stupňov,“ oznámila. „Ver mi, zima im určite nie je. V tých kabátoch sa musia variť. Počkaj,“ dodala, „niečo sa tam deje.“

Zadné dvere auta sa otvorili a z nich sa meravo vysúkal ďalší muž, dokonca ešte rozložitejší než prví dvaja. Ako zatváral dvere, po tvári mu prebehol slnečný lúč a Sophie zachytila záblesk nezdravo bledej sivobielej pokožky. Upravila si hlasitosť na slúchadle. „No mala by si vidieť, čo práve vyliezlo z toho auta. Obrovský chlap so sivou pleťou. Sivou, chápeš? To by mohlo byť vysvetlenie – možno majú nejaký kožný problém.“

„V telke som videla dokument o ľuďoch, čo nemôžu vyjsť na slnko…“ rozhovorila sa Elle, no Sophie ju prestala počúvať.

Z auta vystúpil štvrtý muž.

Bol tu šťúply elegán v úhľadnom tmavosivom obleku s vestou, ktorý pôsobil trochu staromódne, no očividne bol ušitý na mieru. Oceľovosivé vlasy mal hladko stiahnuté do chvosta a ústa s bradou mu lemovala pedantne zastrihnutá trojuholníková čiernosivá briadka. Odstúpil od auta a vošiel pod pruhovanú markízu, ktorá chránila police s knihami pred obchodom. Keď vzal do rúk paperback s pestrofarebnou obálkou, Sophie si všimla, že má navlečené sivé rukavice. Vo svetle sa mu na zápästí zableskol perleťový manžetový gombík.

„Idú do kníhkupectva,“ oznámila kamarátke.

„Josh tam ešte brigáduje?“ pohotovo zareagovala Elle.

Sophie ignorovala náhly záujem, ktorý jej zaznel v hlase. To, že sa najlepšej kamoške páči jej brat-dvojča, pokladala za trochu úchylné. „Hej. Brnknem mu, čo sa tam deje. Potom ti hneď zavolám.“ Ukončila hovor, vybrala si z ucha slúchadlo a neprítomne si masírovala rozhorúčený lalôčik, nespúšťajúc oči z čudného mužíčka. Mal v sebe niečo… niečo neobyčajné. Možno je to módny návrhár, uvažovala, alebo filmový producent, či spisovateľ – už si všimla, že spisovatelia mávajú záľubu v bizarných odevných štýloch. Dá mu ešte pár minút, nech vojde dnu, a potom brnkne bratovi, aby jej podal správu.

Sophie sa už-už chcela odvrátiť od okna, no vtom sa sivý mužík prudko zvrtol a zahľadel priamo na ňu. Stál pod markízou a tvár mal v tieni, no napriek tomu sa jej na okamih zamarilo, že mu žiaria oči.

Sophie vedela – ani trochu nepochybovala –, že ju ten sivý mužík nemôže vidieť: stála predsa na druhej strane ulice za sklenou tabuľou, ožiarenou odrazom popoludňajších slnečných lúčov. V prítmí za sklom musela byť neviditeľná.

A predsa…

A predsa v tom okamihu, keď sa im stretli pohľady, Sophie zacítila, ako sa jej zježili všetky jemné chĺpky na rukách, a na zátylku ju pošteklil obláčik chladného vzduchu. Potriasla plecami a pohodila hlavou, až sa jej na lícach zavlnili pramene dlhých blond vlasov. Prešla sotva sekunda a mužík odvrátil zrak, no Sophie sa zazdalo, že predtým hľadel priamo na ňu.

Keď sivý mužík a jeho traja zababušení spoločníci zmizli v útrobách kníhkupectva, Sophie si v duchu povedala, že sa jej ten človek vôbec nepozdáva.

Mentol.

A skazené vajcia.

„Fakt hnusný smrad.“ Josh Newman stál uprostred pivnice kníhkupectva a zhlboka sa nadýchol. Odkiaľ ten zápach prichádza? Obzeral sa po policiach prepchatých knihami a rozmýšľal, či sa za ne nedostal nejaký živočích a neskapal tam. Čo iné by mohlo tak odporne páchnuť? Vzduch v malej preplnenej pivnici bol vždy suchý a prašný, nasýtený arómou vysychajúcich zvitkov papiera a ťažším pachom starých kožených väzieb i zaprášených pavučín. Josh tú vôňu miloval – pripadala mu teplá a upokojujúca ako vôňa škorice a klinčekov, ktorú si spájal s Vianocami.

Mentol.

Jeho ostrá a čistá aróma preťala ovzdušie zatuchnutej pivničky. Pripomenula mu vôňu novej zubnej pasty alebo bylinkových čajov, ktoré pripravovala jeho sestra v kaviarni oproti. Pach mentolu prerazil ťažšiu vôňu kože a papiera. Bol taký silný, že Josha zaštípalo v nosných dutinách a mal pocit, že sa každú chvíľu rozkýcha. Rýchlo si z uší vytiahol malé biele slúchadlá od iPodu. Vedel, že kýchať so slúchadlami v ušiach nie je dobrý nápad – idú z toho prasknúť ušné bubienky.

Vajcia.

Jasne rozoznával odporný sírový zápach skazených vajec. Ten prekryl sviežu vôňu mentolu… a výsledok bol nechutný. Cítil, ako mu ten puch obaľuje jazyk a pery, a koža na hlave ho začala svrbieť, akoby sa mu po nej čosi plazilo. Josh si prstami prehrabol strapaté blond vlasy a striaslo ho. Určite je upchatá kanalizácia.

Slúchadlá si nechal voľne visieť cez plecia, pozrel na zoznam kníh vo svojej ruke a opäť pohľadom preletel police – Súborné dielo Charlesa Dickensa, tri zväzky v červenej koženej väzbe. Kde by tak mohli byť?

Josh brigádoval v kníhkupectve už takmer dva mesiace, a stále nemal ani potuchy, kde sa čo nachádza. Neexistoval tu nijaký skladovací systém… Teda, lepšie povedané, systém by aj bol, ibaže jeho pravidlá poznali len Nick a Perry Flemingovci, majitelia Malého kníhkupectva. Nick so ženou vedeli za pár minút nájsť akúkoľvek knihu hore v obchode či v pivnici.

Vzduchom sa opäť prevalila vlna mentolovej arómy, okamžite nasledovaná skazenými vajcami. Josh sa rozkašlal a cítil, že mu slzia oči. To už nebolo normálne! Zoznam kníh si napchal do vrecka džínsov, do druhého zastrčil slúchadlá a pomedzi stohy kníh a škatúľ zamieril ku schodom. V tom smrade už nevydrží ani minútu. Pokúsil sa pretrieť si dlaňami oči, ktoré ho začali neznesiteľne rezať. Zdrapol okraj zábradlia a vyhupol sa na schody. Potreboval aspoň dúšok čerstvého vzduchu, aby sa nepovracal, no čudné bolo, že čím vyššie stúpal po schodoch, tým bol pach silnejší.

Vystrčil hlavu z pivničných dvierok a poobzeral sa okolo.

V tej chvíli Josh Newman pochopil, že svet už nikdy nebude taký, aký bol dosiaľ.

Druhá kapitola

Josh nakúkal ponad okraj pivnice a oči mu slzili od pachu síry a mentolu. Zvyčajne tichý obchod bol zrazu plný ľudí. Majiteľa Nicka Fleminga obklopili piati muži – štyria boli rozložití a pôsobili neohrabane, zatiaľ čo piaty bol drobný a akýsi zlovestný. Joshovi napadlo, že je možno svedkom lúpežného prepadnutia.

Jeho šéf, Nick Fleming, stál uprostred obchodu tvárou k ostatným. Vyzeral dosť všedne. Mal priemernú výšku i stavbu tela a nemal žiadne výrazné črty – s výnimkou očí, ktoré boli také svetlé, že sa zdali takmer bezfarebné. Čierne vlasy nosil ostrihané nakrátko a bradu mu vždy pokrýval tieň strniska, akoby sa pár dní neholil. Na sebe mal, ako vždy, obyčajné čierne džínsy, voľné čierne tričko s reklamou na koncert, ktorý sa konal pred dvadsiatimi piatimi rokmi, a ošúchané kovbojské čižmy. Na ľavom zápästí nosil lacné digitálky a pravé mu zdobila hrubá strieborná reťaz spolu s dvoma pestrofarebnými rozstrapkanými náramkami priateľstva.

Oproti nemu stál drobný muž v elegantnom sivom obleku.

Josh si zrazu uvedomil, že tí dvaja sa nezhovárajú… a predsa sa medzi nimi čosi dialo. Obaja muži stáli nepohnuto, s rukami pri tele, s ohnutými lakťami a otvorenými dlaňami. Nick stál v strede obchodu, zatiaľ čo muž v sivom bol bližšie k dverám a z každej strany pri ňom stál jeden z mužov v čiernych kabátoch. Zvláštne bolo, že Nickove i mužove prsty sa hýbali, krútili, trepotali, akoby zúrivo ťukali do písacieho stroja; malíčky sa im treli o palce a ukazováky mali vystreté. Flemingovi vychádzali z dlaní obláčiky a chuchvalce zelenej hmly, skrúcali sa do ozdobných ornamentov a klesali k podlahe, kde sa po dopade zvíjali ako zmije. Sivý muž mal dlane skryté v rukaviciach a z nich v špirálach stúpal páchnuci žltkastý dym, ktorý sa rozprskával na dlážke ako špinavá tekutina.

Puch, ktorý sa dvíhal z tohto dymu, napĺňal vzduch v miestnosti arómou mentolu a pachom síry. Josh cítil, ako sa mu krúti a zvíja žalúdok, a sťažka prehltol – zo smradu skazených vajec ho napínalo na vracanie.

Vo vzduchu medzi oboma mužmi sa chveli špirálky zeleného a žltého dymu, a keď sa dotkli, zasyčali a zaprskali iskry. Fleming pohol prstami a z dlane mu vyšľahla špirála zelenkastého dymu, hrubá ako päsť. Prudko do nej fúkol a špirála sa vzniesla do vzduchu. Visela a skrúcala sa vo výške medzi tvárami oboch súperov. Krátke silné prsty sivého muža zatiaľ vyťukávali svoj vlastný rytmus a z dlaní mu vyskočila žltá guľa energie a odrazila sa do priestoru. Zrazila sa so špirálou zeleného dymu, ktorá sa okolo nej ihneď ovinula. Zapraskali iskry… a neviditeľná explózia hodila oboch mužov na druhý koniec miestnosti, kde sa zrútili na stoly s knihami. Žiarovky pukli, roztrieštili sa a zasypali podlahu skleným prachom. Dve z okien vyrazilo von a zo desať ďalších okenných tabuliek popraskalo.

Nick Fleming spadol na zem neďaleko vstupu do pivnice a takmer sa zvalil na Josha, ktorý stál na schodíkoch ani primrazený, oči vypleštené od šoku a hrôzy. Ako sa Nick staval na nohy, zatlačil Josha hlbšie na schody. „Zostaň dolu, nech sa deje čokoľvek, hlavne zostaň dolu,“ zasyčal a do reči sa mu pritom vkradol akýsi neurčitý cudzí prízvuk. Vzpriamil sa, otočil a Josh videl, ako obrátil dlaň, priložil si ju k tvári a fúkol do nej. A potom urobil pohyb rukou smerom do stredu miestnosti, akoby hádzal loptu.

Josh natiahol krk, aby lepšie videl. No vidieť nebolo čo… a vtom akoby z miestnosti ktosi vysal všetok vzduch. Knihy zrazu vyleteli z políc a pristáli v neusporiadanej kope uprostred podlahy, obrazy v rámoch popadali zo stien a ťažký vlnený koberec sa skrútil, prevrátil a zakotvil v strede izby.

A potom sa tá kopa rozletela na všetky strany.

Dvaja z mohutných chlapov v kabátoch schytali zásah naplno. Hrubé knihy v tvrdej väzbe aj mäkké brožované vydania okolo nich poletovali ako nahnevané vtáky. Josh súcitne zamrkal, keď jedného z nich trafil celou silou do tváre ťažký slovník, z hlavy mu zrazil klobúk a z tváre strhol slnečné okuliare… čím odhalil mŕtvolnú, popolavú pokožku a oči ako lesklé sivé kamienky. Polica plná románov pre ženy zas narazila do tváre jeho spoločníka a zlomila mu lacné slnečné okuliare. Josh videl, že i jeho oči vyzerajú ako z kameňa.

A odrazu si uvedomil, že to kamene naozaj sú.

S otázkou na perách sa obracal k Nickovi Flemingovi, no šéf naňho vrhol varovný pohľad. „Zostaň dolu,“ prikázal. „Priviedol golemov.“ Vtom sivý muž vyslal tri dlhé kopijovité lúče žltej energie a Fleming sa prikrčil. Lúče prerezali knižnicu a zapichli sa do drevenej podlahy. Všetko, čoho sa dotkli, bleskovo začalo hniť a práchnivieť. Kožené väzby kníh popraskali a rozpadli sa, papier sčernel a drevené police i podlaha sa rozsušili a obrátili na prach.

Fleming vyslal do rohu miestnosti ďalšiu neviditeľnú guľu. Josh Newman sledoval pohyb jeho ruky. Kým neviditeľná guľa plachtila vzduchom, zachytil ju záblesk slnečného lúča a Josh ju na okamih zazrel – žiarivo zelenú a vybrúsenú, pripomínala malý smaragdový glóbus. Potom sa posunula z dosahu lúča a opäť zmizla. Tentoraz dopadla na podlahu s ešte dramatickejším efektom. Nerozľahol sa nijaký rachot, no celá budova sa zachvela. Stoly s lacnými brožovanými vydaniami sa rozpadli na triesky a vzduch naplnili útržky papiera, ktoré sa vznášali ako bizarné konfety. Dvaja z mužov v čiernom – golemov – narazili do políc a zhodili na seba všetky knihy, zatiaľ čo tretieho z nich, toho najväčšieho, šmarilo o dvere tak silno, že vyletel na ulicu.

Do ticha, ktoré sa rozhostilo, zaznelo tlmené tlieskanie dlaní v rukaviciach. „Nicholas, vidím, že si si vylepšil techniku,“ prehovoril sivý muž čudne spevavou angličtinou.

„Trénoval som, John,“ odvetil Nick Fleming. Prešmykol sa k otvoreným dverám do pivnice a zatlačil Josha Newmana ešte ďalej na schody. „Vedel som, že skôr či neskôr ma vypátraš.“

„Hľadali sme ťa veľmi dlho, Nicholas. Máš niečo, čo patrí nám. A my to chceme späť.“

Prúžok žltého dymu sa zaryl do stropu nad Flemingovou a Joshovou hlavou. Omietka sčernela, roztavila sa a rozpadla na temné padajúce vločky.

„Spálil som to,“ odvetil Fleming. „Spálil som to už veľmi dávno.“ Zatlačil Josha hlbšie do pivnice a pritiahol za sebou dvere, takže sa obaja ocitli utesnení vo vnútri. „Na nič sa nepýtaj,“ varoval Josha a svetlé oči mu žiarili v šere. „Teraz nie.“ Schytil ho za plece a zatisol do najtmavšieho kúta pivnice. Tam zovrel do oboch rúk jednu policu a prudko ňou trhol. Čosi cvaklo, regál sa vysunul dopredu a za ním sa zjavilo skryté schodisko. Fleming hnal Josha do tej temnoty. „Teraz rýchlo, rýchlo a hlavne potichu,“ upozorňoval ho. Nasledoval Josha do otvoru a uzavrel za nimi vstup práve vo chvíli, keď sa dvere do pivnice roztavili na páchnucu čiernu tekutinu, roztiekli sa po schodoch a zamorili vzduch príšerným sírovým smradom.

„Hore!“ Josh zacítil na uchu Flemingov teplý dych. „Táto cesta ústi do toho prázdneho obchodu vedľa nás. Musíme sa poponáhľať. Dee veľmi rýchlo pochopí, čo sa stalo.“

Josh Newman prikývol – poznal ten obchod. Bývalá čistiareň bola celé leto prázdna. V hlave mu vírili stovky otázok a žiadna z odpovedí, ktoré mu napadli, ho nedokázala uspokojiť, pretože väčšina z nich obsahovala to hrozné slovo: mágia. Pred chvíľou sledoval, ako dvaja muži na seba vysielajú gule a lúče čohosi… akýchsi energií. A videl aj spúšť, ktorú tie energie narobili.

Josh si uvedomil, že bol svedkom kúziel.

Aj keď každý predsa vie, že kúzla jednoducho nie sú a nemôžu byť skutočné.

Tretia kapitola

Čo to tak odporne páchne?

Sophie Newmanová sa zháčila práve vo chvíli, keď sa chystala založiť si do ucha bezdrôtové slúchadlo k mobilu. Zhlboka sa nadýchla, nozdry sa jej zachveli. Zacítila čosi nechutné. Zaklapla mobil, slúchadlo si vložila do vrecka, naklonila sa nad otvorenú dózu plnú tmavých čajových lístkov a nasala ich arómu.

V kaviarničke Kávová šálka pracovala od začiatku prázdnin. Ako brigáda to bolo v pohode, hoci nič výnimočné. Väčšina zákazníkov bola milá, zopár ich bolo nepríjemných a jeden či dvaja vyslovení grobiani, no pracovný čas nebol príliš dlhý, plat bol fajn, prepitné ešte lepšie a výhodou navyše bola skutočnosť, že kaviareň sídlila v dome oproti obchodu, kde pracoval jej brat. Hoci mali obaja len čerstvých pätnásť rokov, už si začali sporiť na vlastné auto. Odhadli, že im to potrvá minimálne dva roky – za predpokladu, že si nebudú kupovať žiadne cédečká, dévedečká, počítačové hry, šaty či topánky, ktoré boli Sophinou veľkou slabosťou.

Obyčajne s ňou robili ešte dve ďalšie kolegyne, no jedna sa dnes necítila dobre a šla domov skôr a Bernice, ktorá bola zároveň majiteľkou obchodu, odišla po obede do veľkoskladu po čerstvé zásoby čaju a kávy. Sľúbila, že sa do hodiny vráti, no Sophie vedela, že v skutočnosti jej to potrvá minimálne raz toľko.

Počas leta si Sophie zvykla na rozmanité arómy exotických čajov a káv, ktoré mali v ponuke. Vedela rozlíšiť čaj Earl Grey od Darjeelingu a rozoznala rozdiel medzi kávou z Jávy a Kene. Mala rada kávovú vôňu, no neznášala jej horkastú chuť. Čaj však priam zbožňovala. V posledných týždňoch postupne ochutnávala všetky čaje v ponuke a obľúbila si najmä netradičné bylinkové čaje s ovocnou príchuťou a zvláštnymi arómami.

No teraz zacítila niečo smradľavé a nechutné.

Takmer ako skazené vajcia.

Sophie si priložila plechovicu so sypaným čajom k tvári a zhlboka sa nadýchla. Nos jej naplnila svieža vôňa Assámu – odtiaľ teda zápach nepochádzal.

„Čaj sa má piť, nie vdychovať.“

Sophie sa obrátila a videla, že do obchodu vošla Perry Flemingová. Bola to vysoká elegantná dáma, ktorej vek sa dal určiť len ako niečo medzi štyridsiatkou a šesťdesiatkou. Zamladi musela byť krásavica a ešte aj dnes bola veľmi príťažlivá. Mala tie najžiarivejšie, najzelenšie oči, aké kedy Sophie videla, a to ju privádzalo k úvahe, či táto staršia dáma nenosí kontaktné šošovky. Vlasy mala Perry kedysi čierne ako uhoľ, no teraz boli popretkávané striebrom a Perry ich nosila zapletené do komplikovaného vrkoča, ktorý jej siahal až k drieku. Mala drobné dokonalé zuby a okolie očí jej zdobili jemné mimické vrásky. Obliekala sa oveľa elegantnejšie než jej manžel a dnes mala na sebe mätovo zelené letné šaty bez rukávov, ktoré ladili s farbou jej očí a podľa Sophinho odhadu boli ušité z čistého hodvábu.

„Len sa mi zdalo, že akosi čudne páchne,“ povedala Sophie. Znovu privoňala k čaju. „Teraz vonia normálne,“ dodala, „ale na chvíľu sa mi zazdalo, že páchne ako… ako… tak nejako ako skazené vajcia.“

Ako rozprávala, hľadela na Perry. Zaskočilo ju, keď videla, že ženine jasné oči sa doširoka otvárajú a že sa otáča, aby dovidela na druhú stranu ulice… a vtom všetky sklené tabuľky na kníhkupectve popraskali a dve sa dokonca rozleteli na prach. Na chodník sa vyvalili kúdoly zeleného a žltého dymu a vzduch naplnil puch skazených vajec. Sophie pritom postrehla aj ďalšiu arómu – ostrejší závan mentolu.

Ženine pery sa pohli a spomedzi nich vyšiel šepot: „Och, nie… nie teraz… nie tu!“

„Pani Flemingová… Perry?“

Perry sa zvrtla k Sophie. Mala divoký a vydesený pohľad a do jej zvyčajne bezchybnej angličtiny sa vkradol náznak cudzokrajného prízvuku. „Ostaň tu, nech sa deje čokoľvek – ostaň tu a skry sa.“

Sophie už-už otvárala ústa, aby sa spýtala viac, keď jej odrazu zaľahlo v ušiach. Sťažka prehltla a vtom uvidela, ako sa na kníhkupectve rozleteli dvere a na ulicu vypadol jeden z mohutných mužov, ktorých si predtým všimla. Teraz bol bez klobúka i okuliarov a Sophie zazrela záblesk jeho mŕtvolnej pokožky a sivých, akoby mramorových očí. Na chvíľu zostal prikrčený uprostred ulice a potom zdvihol ruku, aby si zaclonil tvár pred slnkom.

Sophie mala odrazu pocit, akoby jej žalúdok naplnilo čosi chladné a ťažké.

Pokožka na mužových rukách sa hýbala. Pomaly sa posúvala a mazľavo mu stekala do rukáva – vyzeralo to, akoby sa mu topili prsty. Na asfalt caplo niečo, čo vyzeralo ako guča sivého blata.

„Golemovia,“ vydýchla Perry. „Božemôj, on stvoril golemov.“

„Glumovia?“ spýtala sa Sophie vyschnutými ústami, ktoré boli náhle akési primalé pre jazyk. „Glumovia – ako z Pána prsteňov?“

Perry kráčala k dverám. „Nie, toto sú golemovia,“ odvetila neprítomne. „Muži z hliny.“

Sophie to meno nič nevravelo, no so zmesou úžasu a hrôzy sledovala, ako sa ten tvor – golem – na ulici snaží odplaziť z dosahu slnka do tieňa pod markízou. Ako obrovský slimák za sebou zanechával vlhkú blatistú stopu, ktorá na ostrom slnku bleskovo schla. Skôr ako sa vtackal naspäť do kníhkupectva, Sophie zachytila jeho tvár. Črty sa mu roztopili ako tekutý vosk a pokožku mu pokrývala pavučina jemných prasklín. Pripomenulo jej to povrch rozpukanej púšte.

Perry vybehla na ulicu. Sophie videla, ako si rozpustila vrkoč a potriasla hlavou. Namiesto toho, aby jej vlasy klesli na chrbát, vznášali sa jej okolo tváre ako v jemnom vánku. Až na to, že bolo úplné bezvetrie.

Sophie na chvíľu zaváhala a potom schmatla zmeták a rozbehla sa cez ulicu za Perry. V kníhkupectve je predsa Josh!

V kníhkupectve vládol chaos.

Kedysi usporiadané police knižníc a starostlivo rozmiestnené stoly ležali rozmetané a rozlámané po celej miestnosti. Skrinky boli porozbíjané, regály zlámané, ozdobné rytiny a mapy sa zničené váľali na zemi. Vo vzduchu sa vznášal puch hniloby a rozkladu – rozpadnutý papier a drevo vyschlo a zotlelo, ba dokonca aj strop bol rozbrázdený a rozpraskaný, omietka opadla a odhalila drevené trámy, spomedzi ktorých viselo elektrické vedenie.

V strede miestnosti stál drobný sivý muž. Úzkostlivo si zmetal z rukávov kabáta prach, zatiaľ čo dvaja golemovia prehľadávali pivnicu. Tretí golem, zničený a stuhnutý po pobyte na slnku, sa nemotorne opieral o zničenú knižnicu. Z kýpťov rúk mu opadávali vločky sivej blatistej pokožky.

Sivý muž sa obrátil, keď Perry so Sophie v pätách vtrhli do obchodu. Jemne sa uklonil. „Á, madam Perenelle. Kládol som si otázku, kde ste.“

„Kde je Nicholas?“ spýtala sa Perry. Vyslovila to meno ako Nikola. Sophie videla, ako sa jej vo vlasoch zavlnil výboj statickej elektriny, sprevádzaný bielymi a modrými iskričkami.

„Predpokladám, že dolu. Moji tvorovia ho už hľadajú.“

So zmetákom pevne zovretým v oboch rukách sa Sophie prešmykla okolo Perry a zakrádala sa na opačnú stranu miestnosti. Josh. Kde je Josh? Vôbec nechápala, čo sa to deje, a bolo jej to jedno. Potrebovala len nájsť svojho brata.

„Vyzeráte skvele ako vždy,“ pokračoval sivý muž s pohľadom upretým na Perry. „Nezostarli ste ani o jediný deň.“ Opäť sa uklonil starosvetsky dvorným spôsobom, ktorý bol preňho prirodzený. „Vidieť vás je pre mňa vždy potešením.“

„Bodaj by som ja mohla povedať to isté o vás, Dee.“ Perry vošla ďalej do miestnosti, pohľad jej kmital z jednej strany na druhú. „Hneď som spoznala váš odporný pach.“

Dee privrel oči a zhlboka sa nadýchol. „Ja mám arómu síry celkom rád. Je taká…“ odmlčal sa. „Taká dramatická.“ Potom opäť otvoril zelené oči a úsmev mu zmizol z pier. „Prišli sme si po Knihu, Perenelle. A nevravte mi, že ste ju zničili,“ dodal. „Vaša pozoruhodne dobrá kondícia je jednoznačným dôkazom, že existuje.“

Akú knihu, uvažovala Sophie, rozhliadajúc sa po miestnosti; obchod je predsa plný kníh.

„My sme strážcami Knihy,“ odvetila Perenelle a čosi v jej hlase Sophie donútilo, aby na ňu pozrela. Dievča zmeravelo, oči i ústa doširoka otvorené od hrôzy. Perry Flemingovú obklopovala strieborná hmla, ktorá sa jej dvíhala z pokožky v tenučkých vláknach. Miestami bola svetlá a priehľadná, no okolo rúk sa koncentrovala v takej hustote, že to vyzeralo, akoby mala Perry navlečené kovové rukavice. „Nikdy ju nedostanete,“ odsekla.

„Ale áno,“ povedal Dee. „Všetky ostatné cennosti sme už v priebehu rokov získali. Zostáva len Kniha. Tak si to teraz nesťažujte a prezraďte mi, kde je…“

„Nikdy!“

„Vedel som, že to poviete,“ odvetil Dee a vtom sa na Perry vrhol obrovský golem. „Vy ľudia ste takí predvídateľní.“

Nick Fleming s Joshom práve otvárali dvere na čistiarni, keď Perry so Sophie prebehli cez ulicu a zmizli v kníhkupectve. „Otvor tie dvere!“ vyštekol Nick a siahol si pod tričko. Z obyčajného plátenného vrecúška, ktoré mu viselo okolo krku, vytiahol čosi, čo vyzeralo ako knižka viazaná v medených doskách.

Josh vyrazil závoru a roztvoril dvere. Nick z nich vytrielil von a v behu prehadzoval stránky v knihe, akoby čosi hľadal. Josh sa náhlil za ním do kníhkupectva a pritom zazrel na hrubých žltých listoch knižky ozdobné písmo a geometrické obrazce.

Nick s Joshom vbehli práve vo chvíli, keď sa golem dotkol Perry.

A vybuchol.

Jemný zrnitý prášok naplnil vzduch a na podlahu sa zviezol ťažký čierny kabát. V prachu pod ním sa ešte chvíľu zvíjal drobný tvor a potom sa odplazil preč.

Nickov a Joshov príchod však na okamih odviedol Perrinu pozornosť. Trochu sa pootočila… a v tom momente si Dee prešiel ľavou rukou popred zrak a na podlahu dopadla miniatúrna krištáľová guľa.

Odrazu akoby v miestnosti vybuchlo slnko.

Tá žiara bola neuveriteľná. Zaplavila celú miestnosť ostrým, oslepujúcim strašidelným svetlom a spolu s ním priestor naplnil silný zápach – zmes pachu spálených vlasov a prihoreného jedla, tlejúcich listov a roztaveného kovu sa miesila so štipľavými výparmi motorovej nafty.

Josh si všimol svoju sestru práve vo chvíli, keď Dee vypustil krištáľovú guľu. Bol čiastočne krytý Nickom a Perry, ktorých svetelný lúč zrazil na zem. Svetlo preniklo Joshovi hlboko do očí a pred zrakom sa mu rozkmital kaleidoskop čiernobielych výjavov. Videl, ako Nickovi padá z ruky kniha v kovových doskách… videl, ako Perry obklopili dve čierne siluety, a počul jej tlmený výkrik… a videl, ako sa Dee s triumfálnym pazvukom zmocnil knihy, zatiaľ čo Nick naslepo šmátral po podlahe.

„Prehral si, Nicholas,“ zasyčal Dee, „tak ako vždy. A ja si teraz vezmem všetko, čo ti je na svete najvzácnejšie – tvoju milovanú Perenelle i tvoju Knihu.“

Josh sa pohol, skôr ako si to vôbec uvedomil. Hodil sa na Deeho a využil moment prekvapenia. Josh bol na svojich pätnásť rokov vysoký a ťažký – dosť urastený na to, aby bol futbalovým útočníkom. Zvalil Deeho na zem a vyrazil mu knihu z rúk. Pod končekmi prstov zacítil kovovú väzbu a zachytil knihu v momente, ako ho neznáma sila zdvihla zo zeme a hodila do kúta miestnosti. Pristál na kope kníh, ktoré stlmili jeho pád. Pred očami sa mu roztancovali čierne škvrny a záblesky dúhového svetla.

Sklonila sa nad ním Deeho sivá silueta a ruka v rukavici sa natiahla za knihou. „Myslím, že toto je moje.“

Josh zovrel knihu pevnejšie, no Dee mu ju jednoducho vykrútil z ruky.

„Hej! Okamžite! Pusti! Môjho! Brata!“ Sophie Newmanová vykríkla päť slov a s každým výkrikom tresla Deeho zmetákom po chrbte.

Dee na ňu ledva pozrel. V jednej ruke zvieral knihu, druhou schmatol zmeták a zamrmlal jediné slovo. Zmeták okamžite spráchnivel a rozpadol sa v Sophiných rukách na hŕbu triesok. „Máš šťastie, že som dnes dobre naladený,“ šepol, „inak by sa to isté stalo aj s tebou.“

A potom sa Dee so svojimi dvoma zvyšnými golemami pobral von zo zničeného obchodu. Medzi sebou vliekli vzpierajúcu sa Perry a zabuchli dvere. Nastalo dlhé ticho a potom sa na zem zrútila i posledná dosiaľ neporušená polica plná kníh.

Štvrtá kapitola

„Predpokladám, že políciu volať nebudeme.“ Sophie Newmanová sa oprela o knižnicu a objala si rukami plecia, aby zmiernila triašku, čo jej prechádzala telom. Sama bola prekvapená, ako pokojne a rozumne znie jej hlas. „Mali by sme im oznámiť, že Perry uniesli…“

„Perry zatiaľ nijaké nebezpečenstvo nehrozí.“ Nick Fleming sa usadil na jednu zo spodných priečok prenosných knihovníckych schodíkov. Hlavu si držal v dlaniach, zhlboka dýchal a občas zakašlal, aby si prečistil pľúca od zvíreného prachu a špiny. „No máš pravdu, na políciu nepôjdeme.“ Pokúsil sa o úsmev. „Nie som si istý, či by sme im vedeli povedať aspoň niečo, čomu by rozumeli.“

„Nie som si istý, či tomu vôbec rozumieme my,“ povedal Josh. Sedel na jedinej nezničenej stoličke, ktorá v kníhkupectve zostala. Hoci si nič nepolámal, bol celý doudieraný a tušil, že v nasledujúcich dňoch budú jeho sinky hrať všemožnými purpurovými odtieňmi. Naposledy sa podobne cítil po zrážke so zadákom počas futbalového zápasu. Vlastne, toto bolo horšie. Keď ho zrazil ten zadák, aspoň vedel, čo sa deje.

„Možnože kdesi v obchode unikol plyn,“ začal Nick obozretne, „a všetko, čo sme tu videli a zažili, je len naša spoločná halucinácia.“ Zmĺkol a zahľadel sa na Sophie a Josha.

Dvojčatá k nemu zdvihli tváre s rovnakým výrazom nedôvery a jasnými modrými očami, ešte vždy rozšírenými od strachu. „Slabé,“ zhodnotil napokon Josh.

„Veľmi slabé,“ súhlasila Sophie.

Nick pokrčil plecami. „A ja som si myslel, že je to dosť dobré vysvetlenie. Objasňovalo by ten pach, výbuch v obchode a tiež… všetky tie čudné veci, čo si myslíte, že ste videli,“ rýchlo dopovedal.

Sophie si už dávnejšie všimla, že dospelí majú problém vymyslieť dobrú výhovorku. „Nám sa nič nezdalo,“ povedala pevne. „Tých golemov sme si nevymysleli.“

„Koho?“ spýtal sa Josh.

„Tí mohutní chlapi sa volajú golemovia. Sú z hliny,“ vysvetlila mu sestra. „Perry mi to povedala.“

„Vážne?“ zamrmlal Fleming. Poobzeral sa po zničenom obchode a potriasol hlavou. Stačili necelé štyri minúty a všetko sa ocitlo v troskách. „Prekvapilo ma, že vzal so sebou golemov. V teplejšom podnebí sú zvyčajne veľmi nespoľahliví. Ale poslúžili mu. Dostal to, po čo prišiel.“

„Tú knihu?“ spýtala sa Sophie. Zazrela ju v Joshovej ruke tesne pred tým, ako mu ju mužík vytrhol. Hoci sa práve nachádzala v obchode plnom kníh a ich otec vlastnil rozsiahlu zbierku antikvárnych publikácií, takú knihu dosiaľ nevidela. Vyzerala, akoby bola viazaná v doskách z patinovaného kovu.

Fleming prikývol. „Hľadal ju veľmi dlho,“ povedal ticho a do svetlých očí sa mu vkradol vzdialený a neprítomný výraz. „Veľmi, veľmi dlho.“

Josh sa pomaly postavil. Chrbát i plecia ho stále boleli. Podal Nickovi dve pokrčené stránky z knihy. „No, úplne celú ju nedostal. Keď mi vytrhol knihu z ruky, toto mi z nej zostalo.“

Fleming sa s neartikulovaným výkrikom vrhol na stránky. Zviezol sa na zem, odhrnul nabok roztrhané knihy a rozlámané police a položil obe stránky na dlážku, jednu vedľa druhej. Ruky s dlhými prstami sa mu slabo chveli, keď sa snažil pokrčené stránky vyrovnať. Dvojčatá si k nemu z oboch strán kľakli, sústredene sa zahľadeli na listy papiera pred sebou a pokúšali sa pochopiť, čo vidia.

„Toto si celkom určite nepredstavujeme,“ zašepkala Sophie a dotkla sa stránky ukazovákom.

Hrubé listy mali dobrých pätnásť centimetrov na šírku, asi dvadsaťtri na výšku a boli vyrobené z čohosi, čo vyzeralo ako lisovaná kôra stromu. Na povrchu boli jasne viditeľné vlákenká lyka a kúsočky listov a obe stránky boli pokryté ostrým, kľukatým rukopisom. Prvé písmeno v ľavom hornom rohu každej stránky bolo ovenčené krásnymi zlatými a červenými ornamentmi, zatiaľ čo zvyšok textu bol napísaný červeno-čiernym atramentom.

A jednotlivé slová sa hýbali.

Sophie s Joshom sledovali, ako sa písmenká posúvajú po stránke ani miniatúrne chrobáčiky, preskupujú sa do slov a potom sa nanovo rozpadajú; chvíľkami sa im zdalo, že dávajú zmysel v takých jazykoch ako latinčina či stará angličtina, no vzápätí sa menili na akési starodávne symboly, pripomínajúce egyptské hieroglyfy či keltské runy.

Fleming si vzdychol. „Nie, toto sa vám naozaj nezdá,“ vyriekol nakoniec. Siahol si za tričko a vylovil spod neho cviker na dlhej čiernej stuhe. Boli to staromódne okuliare bez bočníc, navrhnuté tak, aby držali zacviknuté na koreni nosa. Nick sa naklonil nad zvíjajúce sa písmenká a sklá cvikra pritom použil ako lupu. „Ha!“

„Nejaké dobré správy?“ spýtal sa Josh.

„Vynikajúce! Chýba mu hlavné zaklínadlo.“ Stisol Joshovi zranené rameno, až od bolesti zažmurkal. „Ak by si si mal vybrať z celej Knihy len dve strany, bez ktorých bude bezcenná, nemohol by si si zvoliť lepšie!“ Široký úsmev sa mu z tváre náhle vytratil. „Keď to Dee zistí, vráti sa a ručím vám, že tentoraz si so sebou nevezme len golemov.“

„Kto je ten sivý muž?“ spýtala sa Sophie. „Aj Perry mu hovorila Dee.“

Nick pozbieral stránky a vstal. Sophie sa k nemu obrátila a všimla si, že odrazu vyzerá staro a unavene… Neuveriteľne unavene. „Ten sivý muž je doktor John Dee, jeden z najmocnejších a najnebezpečnejších ľudí sveta.“

„V živote som o ňom nepočul,“ povedal Josh.

„Už to, že sa mu darí zostať utajeným v modernom svete, je znak skutočnej moci. Dee je alchymista, kúzelník, bosorák a černokňažník – a každé z týchto slov znamená niečo iné.“

„Hovoríme o mágii?“ spýtala sa Sophie.

„Myslel som si, že kúzla neexistujú,“ poznamenal sarkasticky Josh a hneď sa aj zahanbil, keď si spomenul na všetko, čo práve videli a zažili.

„Práve ste zápasili s výtvormi mágie – golemovia sú ľudia stvorení z blata a vlhkej hliny, ktorých k životu prebudí jedno jediné magické slovo. Stavil by som sa, že ľudí, ktorí v tomto storočí stretli golema, by sme mohli spočítať na prstoch jednej ruky – a ešte menej bude tých, čo to stretnutie prežili.“

„To on oživil tých tvorov?“ spýtala sa Sophie. „Ako?“

„Stvoriť golema je jednoduché – kúzlo je staré ako ľudstvo samo. Oživiť ich je už trochu ťažšie a ovládať ich je prakticky nemožné.“ Vzdychol si. „Ale nie pre doktora Johna Deeho.“

„Kto to vlastne je?“ zauvažovala Sophie nahlas.

„Doktor John Dee bol dvorným kúzelníkom kráľovnej Alžbety I. Anglickej.“

Sophie sa neisto zasmiala, nevediac, či má Nickovi Flemingovi veriť. „Ale to sú predsa stovky rokov – a ten sivý mužík nemohol mať viac než päťdesiat.“

Nick Fleming sa opäť zviezol na podlahu a prehraboval sa v knihách, až kým nenašiel, čo hľadal: zväzok s nápisom Anglicko za čias kráľovnej Alžbety. Roztvoril knihu. Vedľa stránky s portrétom kráľovnej Alžbety I. sa vynímala starobylá rytina muža s ostrými rysmi a končistou briadkou. Odev sa líšil, no i tak nebolo pochýb, že je to muž, ktorého pred chvíľou spoznali.

Sophie si vzala knihu, ktorú im Nick podával. „Tu sa píše, že Dee sa narodil roku 1527,“ povedala tichučko. „Znamenalo by to, že má skoro päťsto rokov.“

Josh sa postavil vedľa sestry. Zízal na obrázok, potom sa rozhliadol po izbe. Keď sa zhlboka nadýchol, ešte stále dokázal rozoznať tú zvláštnu arómu, arómu mágie. Lebo práve to cítil – žiadny mentol ani pach skazených vajec, ale arómu kúziel. „Dee vás pozná,“ povedal napokon. „Pozná vás veľmi dobre,“ dodal.

Fleming sa prechádzal po obchode, berúc pritom do rúk veci, ktoré vzápätí púšťal späť na zem. „Veru ma pozná,“ povedal. „A pozná aj Perry. Poznáme sa už veľmi dlho… dlho-predlho.“ Pozrel na dvojčatá a takmer bezfarebné oči mu potemneli a nadobudli ustarostený výraz. „Čo je horšie, teraz ste už do toho zatiahnutí aj vy, takže všetky rozprávky a vytáčky musia ísť bokom. Ak to máte prežiť, musíte poznať pravdu…“

Josh so Sophie sa na seba pozreli. Oboch zaujala veta: Ak to máte prežiť…

„Moje skutočné meno je Nicholas Flamel. Narodil som sa vo Francúzsku roku 1330. Perry sa v skutočnosti volá Perenelle a je odo mňa o desať rokov staršia. Ale neprezraďte jej, že som vám to povedal,“ dodal rýchlo.

Josh pocítil, ako sa mu zovrel a skrútil žalúdok. Mal sto chutí označiť to všetko za nezmysel, zasmiať sa a trochu sa i nahnevať na Nicka, že im múti hlavu takými hlúposťami. Pravda však bola, že celé telo ho pálilo a bolelo od nárazu, keď ho cez miestnosť prehodil ten… kto vlastne?! A pamätal sa aj na golema, ktorý zdrapil Perry – Perenelle – a potom sa pod jej dotykom rozpadol na prach.

„Kto… kto vlastne ste?“ vyslovila Sophie otázku, ktorú malo na perách i jej dvojča. „Kto vy dvaja s Perenelle v skutočnosti ste?“

Nick sa usmial, no bol to chladný úsmev bez štipky humoru – a vďaka nemu im na okamih takmer pripomenul Deeho. „Sme legenda,“ povedal prosto. „Kedysi – veľmi dávno – sme boli obyčajní ľudia, no potom som kúpil tú knihu – Knihu mága Abraháma, všeobecne známu aj ako Kódex. Odvtedy sa všetko zmenilo. Perenelle sa zmenila. Ja som sa zmenil. A stal som sa Alchymistom. Najväčším alchymistom všetkých čias, ktorého vyhľadávali králi, princovia, cisári, ba dokonca i sám pápež. Objavil som tajomstvo kameňa mudrcov, skryté hlboko v knihe prastarej mágie – naučil som sa premieňať obyčajný kov na zlato a bezcenné kamene na vzácne drahokamy. Ale predovšetkým som objavil kombináciu byliniek a kúziel, ktorá dokáže odvrátiť choroby i smrť. Perenelle a ja sme sa stali prakticky nesmrteľnými.“ Zdvihol ruku s roztrhanými stránkami. „A teraz z celého Kódexu ostalo len toto. Dee a jeho kumpáni hľadali Knihu mága Abraháma celé stáročia. Teraz sa jej zmocnili. A mojej Perenelle tiež,“ dodal trpko.

„Ale vraveli ste, že bez tých strán sa Kniha nedá použiť,“ rýchlo mu pripomenul Josh.

„To je pravda. To, čo v Knihe je, by mohlo Deeho zamestnať na pár stoviek rokov, no bez týchto stránok sa ďalej nepohne,“ súhlasil Nick a na okamih sa na listy zamyslene zahľadel. „Určite sa po ne vráti.“

„Ale je za tým ešte niečo viac, však?“ spýtala sa Sophie náhlivo. „Niečo dôležité.“ Bola si istá, že Flamel si čosi nechal pre seba; dospelí to vždy tak robia. Ich rodičom trvalo celé mesiace, kým sa odhodlali jej i Joshovi oznámiť, že leto strávia v San Franciscu.

Nick po nej strelil pohľadom a opäť tak pripomenul Deeho, ktorý na ňu predtým pozrel s podobným výrazom – bolo v ňom čosi chladné a neľudské. „Áno, je za tým aj niečo iné,“ povedal váhavo. „Bez tej knihy ja i Perenelle začneme starnúť. Nápoj nesmrteľnosti treba každý mesiac pripraviť znova. Kým mesiac vstúpi do splnu, zostarneme a skonáme. A ak my zomrieme, potom zlo, s ktorým sme tak dlho zápasili, bude sláviť víťazstvo. Zem opäť ovládnu Staršie rasy.“

„Staršie rasy?“ spýtal sa Josh zvýšeným, preskakujúcim hlasom. Sťažka prehltol a uvedomil si, že mu srdce v hrudi bije ako opreteky. Z popoludnia, ktoré sa začalo ako obyčajné, všedné štvrtkové poobedie, sa vyvinulo čosi čudné a desivé. Josh rád hrával počítačové hry a prečítal aj zopár fantasy románov a v nich výraz starší vždy znamenal akési prastaré a nebezpečné zlo. „Starší – ako od slova starý?“

„Veľmi, veľmi starý,“ spresnil Nick.

„Chcete tým povedať, že takých, ako je Dee a vy, je tu viac?“ spýtal sa Josh a vzápätí zažmurkal, keď ho Sophie kopla do členka.

Flamel sa otočil a pozrel na Josha, bezfarebné oči mu tentoraz zaclonil hnev. „Áno, takých, ako je Dee, je viac a tiež aj takých, ako som ja, ale Dee a ja nemáme nič spoločné. A nikdy sme ani nemali,“ dodal Flamel trpko. „Zvolili sme si odlišné cesty a tá jeho ho zaviedla do veľmi temných končín. Tiež je nesmrteľný, no dokonca ani ja si nie som istý, akým spôsobom si uchováva mladosť. Ale pritom sme obaja ľudia.“ Obrátil sa k pokladnici, ktorá ležala rozbitá na zemi, a kým hovoril, vyberal z nej peniaze. Keď sa obrátil naspäť k dvojčatám, zarazil ich chmúrny výraz jeho tváre. „Tí, ktorým Dee slúži, nie sú a nikdy ani neboli súčasťou ľudskej rasy.“ Napchal si peniaze do vreciek a zo zeme zdvihol ošúchaný kožený kabát. „Musíme odtiaľto vypadnúť.“

„Kam chcete ísť? Čo budete robiť?“ spýtala sa Sophie.

„A čo my?“ dokončil za ňu vetu Josh, práve tak, ako ona často dopĺňala jeho.

„Najprv vás musím dostať do bezpečia, skôr než si Dee všimne, že mu chýbajú tie strany. Potom pôjdem hľadať Perenelle.“

Dvojčatá si vymenili pohľady. „Prečo nás musíte dostať do bezpečia?“ spýtala sa Sophie.

„My predsa nič nevieme,“ doplnil ju Josh.

„Keď Dee zistí, že Kniha nie je kompletná, vráti sa po zvyšné strany. A ubezpečujem vás, že každého svedka týchto udalostí vymaže z povrchu zemského.“

Josh sa rozosmial, no smiech mu zamrel v hrdle, keď si všimol, že jeho sestra sa tvári smrteľne vážne. „Chcete povedať…“ oblizol si náhle suché pery, „vravíte, že by nás mohol zabiť?“

Nick Fleming nachýlil hlavu nabok a zamyslel sa. „Nie,“ odvetil napokon, „nezabil by vás.“

Josh si uľahčene vydýchol.

„Verte mi,“ pokračoval Fleming. „Dee vám môže urobiť čosi oveľa horšie. Oveľa, oveľa horšie.“

Piata kapitola

Dvojčatá stáli na chodníku pred kníhkupectvom, sklo z vybitých okien im prašťalo pod nohami. Sledovali, ako Nick vyťahuje kľúč. „Ale my predsa nemôžeme len tak odísť,“ povedala Sophie rázne.

Josh prikývol. „Nikam nejdeme.“

„Máš kľúče od kaviarne?“

Sophie kývla hlavou. Vytiahla kľúčenku s obrázkom mosta Golden Gate a dvoma kľúčmi. „Ale keď sa Bernice vráti a zistí, že kaviareň je zamknutá, možno hneď zavolá na políciu alebo…“

Sophie prikývka. „Budú tam ešte minimálne šesť týždňov.“

„Bývame u tety Agnes na Pacific Heights,“ dodal Josh. „U našej tetušky Agónie.“

A predsa…

„Len som si kontroloval maily,“ zamrmlal Josh, vypol notebook a zavrel ho.

„Čo je to aura?“